ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2024 року

м. Харків

справа № 629/1789/24

провадження № 22ц/818/2404/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Маміної О.В.

за участю секретаря - Волобуєва О.О.

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 , представник заявниці - ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи - Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, представник заінтересованої особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник заінтересованої особи - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2024 року в складі судді Цендра Н.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_4 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що вона проживала разом з ОСОБА_6 з листопада 2018 року як дружина та чоловік. Шлюб між ними не зареєстрований. 04 березня 2022 року ОСОБА_6 уклав контракт на проходження військової служби та був призваний до лав Збройних Сил України. 15 листопада 2022 року на її адресу надійшло сповіщення тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини, де проходив службу ОСОБА_6 , про те, що він вважається безвісти відсутнім. Вказала, що для подання документів за місцем служби ОСОБА_6 для отримання одноразової грошової допомоги членам сім`ї військовослужбовця, які загинули під час дії воєнного стану, та реалізації прав та обов`язків, визначених Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» тощо, їй необхідно встановити факт проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Просила встановити факт, що вона та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з листопада 2018 року до 15 листопада 2022 року.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм процесуального права. Суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про наявність спору про право, оскільки метою її звернення до суду із заявою про встановлення факту є саме питання про проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , що надасть їй юридичного статусу як дружини зниклого ОСОБА_6 , який дозволить їй самостійно вчиняти дії з продовження пошуків останнього. Від даного рішення залежить виникнення її прав та обов`язків, визначених законодавством, а також рішення про встановлення такого факту дозволить їй подати документи за місцем служби її чоловіка для отримання одноразової грошової допомоги членами сімей військовослужбовців, які загинули під час дії воєнного стану в разі визнання його загиблим. На даний час ОСОБА_6 має статус особи, яка зникла безвісти, і рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з ним не надає їй право відразу отримати одноразову грошову допомогу, передбачену чинним законодавством України для членів сім`ї військовослужбовця, який загинув під час дії воєнного стану, оскільки для цього передбачена певна процедура. Суд першої інстанції не зазначив у оскаржуваній ухвалі кола осіб, на права та обов`язки яких впливатиме рішення суду щодо заявлених вимог, між ким саме існує спір.

06 червня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» та 10 червня 2024 року поштою ОСОБА_4 через представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Вказала, що встановлення факту, про який просила заявниця, пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, окрім того обставини, на які вона посилається, не відповідають дійсності. Звернення до суду є передчасним, оскільки ОСОБА_6 є не загиблим, а безвісно відсутнім. З вказаної заяви вбачається спір про право на отримання одноразової грошової допомоги, а ухвалення рішення не лише сприятиме виникненню особистих чи майнових прав самої заявниці, але й перешкоджатиме його матері отримувати грошову допомогу у повному обсязі. Заявницею не надано належних доказів в обґрунтування своєї заяви.

01 липня 2024 року до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд» від представника Міністерства оборони України надійшли додаткові пояснення, в яких представник вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку наявний спір про право. Просив розглянути справу за відсутності представника.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Вважав, що справа повинна розглядатися в порядку окремого провадження.

В свою чергу представник ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. Посилався на правову позицію Верховного Суду щодо розгляду справ цієї категорії та акцентував увагу суду на тому, що оскільки існує спір про право (заперечують проти встановлення такого факту як мати безвісти відсутнього, так і Міністерство оборони України), справу необхідно розглядати в порядку позовного провадження.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у справі вбачається спір про право, а тому заяву слід залишити без розгляду на підставі частини 4 статті 315 ЦПК України.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Європейський суд з людини (далі - ЄСПЛ) також вказує на те, що такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Конституції України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначила, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

У постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22) вказано, що спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_4 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме її проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_6 з листопада 2018 року до 15 листопада 2022 року.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно зі сповіщенням від 10 червня 2022 року тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 та тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 просять сповістити ОСОБА_7 , що її син, сержант ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 під час несення служби на спостережному пункті потрапив під авіаційний удар. Його тіло завалено уламками зруйнованої будівлі, та він вважається безвісно відсутнім (а. с. 50).

Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення юридичного факту їй необхідно для продовження пошуків безвісти відсутнього ОСОБА_6 , а у разі його загибелі - отримання одноразової грошової допомоги членам сім`ї військовослужбовця, які загинули під час дії воєнного стану, та реалізації прав та обов`язків, визначених Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас, Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно; військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 матиме наслідком виникнення прав у заявниці на виплату належного грошового забезпечення ОСОБА_6 як безвісно відсутнього, що позбавить таких виплат його матір ОСОБА_4 , а у разі його смерті чи оголошення померлим - на виплату одноразової грошової допомоги.

Водночас, заінтересована особа ОСОБА_4 заперечує факт проживання заявниці з її сином ОСОБА_6 однією сім`єю та не визнає прав заявниці на отримання грошового забезпечення та грошової допомоги, посилаючись на реєстрацію місця проживання її сина за іншою адресою до 10 лютого 2022 року, відбування ним покарання за вироком суду та перебування сина у шлюбі з іншою особою до липня 2019 року. В свою чергу, проти вимог заявниці заперечує і інша заінтересована особа - Міністерство оборони України, яке також посилалось на наявність спору щодо виплати грошового забезпечення.

Наведене фактично унеможливлює розгляд заяви ОСОБА_1 у порядку окремого провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу пов`язується із наступним вирішенням спору про право, а тому такий спір має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження.

Подібні висновки у аналогічних справах про встановлення факту викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 759/1894/23, провадження № 61-14701св23, від 01 травня 2024 року у справі № 758/3298/23, провадження № 61-1305 св 24, від 13 червня 2024 року у справі № 357/10078/22, провадження № 61-15033св23.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду та звертає увагу ОСОБА_1 на те, що вона не позбавлена права звернутися з відповідним позовом у порядку позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявниці з висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, можливе у справах позовного провадження, так як у справах окремого провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, судові витрати не відшкодовуються.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 263/1265/18 (провадження № 61-9939св19), від 30 червня 2021 року у справі № 299/3692/19 (провадження № 61-7181св20).

Враховуючи наведене, а також, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 06 серпня 2024 року.