Провадження № 2/127/3893/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області у вересні 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шикунова А.О., до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22.11.2005 по 21.03.2016 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 .

У період шлюбу ними придбано спільне майно, серед якого і нерухоме майно, на яке ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з договором позики, накладено арешт, а саме:

- приміщення підвалу під номерами 3, 1 (третім, першим) (офіс № 3), загальною площею 60, 6 м.кв., що складає 3/25 часток вбудованих приміщень під літерою "А", розташованих в АДРЕСА_1 в житловому будинку з вбудованими приміщеннями під номером АДРЕСА_2 ;

- 1/125 частка майнового комплексу за адресою АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку за кадастровим НОМЕР_4, площею 0,0179 га у межах згідно з планом за адресою - АДРЕСА_3 ;

- цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_4 ;

- земельну ділянку площею за кадастровим 40020207, площею, 0,1758 га в межах згідно з планом за адресою - АДРЕСА_4 ;

- земельну ділянку за кадастровим :02:005:0095, площею 0,1500 га, в межах згідно з планом, що розташована у АДРЕСА_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2017 майно між подружжям поділено, на підставі чого нею зареєстровано право власності на 1/2 частину спільного майна, про що свідчать внесені записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказує, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказує, що існування заборони порушує її права, як власника на розпорядження належним їй майном і є обґрунтовані підстави для звільнення майна з-під арешту. Більш того, дане забезпечення перешкоджає виконанню виконавчого листа №128/1690/15-ц, виданого Вінницьким міським судом 26.01.2018 року, про стягнення боргу зі ОСОБА_2 на її користь в сумі 492 127 грн. 64 коп., а тому була змушена звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 13.11.2023 року було відкрите загальне позовне провадження у справі. На адресу відповідачів судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву та письмових пояснень, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 , у якому просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки позивачка звернувшись із даним позовом на даний час не має права приватної власності будь-якої частки майна, яке потрібно звільнити з під арешту. Крім того вказує на те, що постановою Верховного Суду від 25.11.2020 року справу про поділ майна подружжя направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, скасувавши попередні рішення судів першої та апеляційної інстанції.

11.12.2023 року на підставі ухвали суду підготовче провадження у цивільній справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач та її представник в ході судового розгляду позов підтрималаи, в подальшому від представника позивача адвоката Шикунової А.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також просила суд врахувати при ухваленні рішення постанову Київського апеляційного суду від 28.10.2024 року у справі №758/8095/15-ц.

Відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явилися, але на адресу суду від їх представника адвоката Семенчук О.А. подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та відсутності їх представника, а також вказано на те, що з урахуванням того, що сторони досягли домовленостей про мирне врегулювання спірних питань, а тому відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 визнають позовні вимоги позивача ОСОБА_1 у повному обсязі та просять їх задовольнити та звільнити майно з-під арешту.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, приймає визнання відповідачами позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 22.11.2005 по 21.03.2016 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 .

У період шлюбу ними придбано спільне майно, серед якого і нерухоме майно, на яке ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з договором позики, накладено арешт, а саме:

- приміщення підвалу під номерами 3, 1 (третім, першим) (офіс № 3), загальною площею 60, 6 м.кв., що складає 3/25 часток вбудованих приміщень під літерою "А", розташованих в АДРЕСА_1 в житловому будинку з вбудованими приміщеннями під номером АДРЕСА_2 ;

- 1/125 частка майнового комплексу за адресою АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку за кадастровим НОМЕР_4, площею 0,0179 га у межах згідно з планом за адресою - АДРЕСА_3 ;

- цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_4 ;

- земельну ділянку площею за кадастровим 40020207, площею, 0,1758 га в межах згідно з планом за адресою - АДРЕСА_4 ;

- земельну ділянку за кадастровим :02:005:0095, площею 0,1500 га, в межах згідно з планом, що розташована у АДРЕСА_5 .

01 грудня 2016 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Ясінського К. П. відкрито виконавче провадження № 53016642 з виконання виконавчого листа № 758/8095/15-ц, виданого 22 грудня 2015 року Подільським районним судом міста Києва, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 250 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 5 800 000,00 грн, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 на даний час існують спірні правовідносини із поділу майна подружжя набутого під час перебування у шлюб, а саме у Вінницькому міському суді Вінницької області у провадженні перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме цивільна справа №128/1690/15-ц, яка була направлено Верховним Судом на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку із скасуванням рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Як зазначає позивачка у своїй позовній заяві, що існування заборони порушує її права, як співвласника у спільному майні подружжя, на поділ такого майна та розпорядження належним їй майном.

Крім того вказує на те, що накладений арешт перешкоджає виконанню виконавчого листа №128/1690/15-ц, виданого Вінницьким міським судом 26.01.2018 року, про стягнення боргу зі ОСОБА_2 на її користь в сумі 492 127 грн. 64 коп., а тому була змушена звернутися до суду із даним позовом.

Також судом встановлено, що позивачкою було оскаржено ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з договором позики, якою накладено арешт на нерухоме майно, до Київського апеляційного суду.

Згідно постанови Київського апеляційного суду від 28.10.2024 року, у апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року без змін.

З вищевказаної постанови Київського апеляційного суду встановлено, що «…апелянт не позбавлена звернутись з позовом про зняття арешту з майна, яке належить їй на праві власності.

Апелянт не була стороною провадження про стягнення коштів за договором позики, втрачене судове провадження у цивільній справі відновлено лише в обсягах, указаних в ухвалі від 31.05.2024 р., а тому доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для перегляду ухвали від 20.07.2015 р. про забезпечення позову, оскільки апелянт не була залучена у справу як учасник, на момент забезпечення позову рішення про розподіл спільного майна подружжя як й його реєстрації за апелянтом не існувало.

Отже, права апелянта, з урахуванням встановлених обставин у справі підлягають захисту лише шляхом звернення з позовом про зняття арешту».

Тобто, у права позивачки підлягають захисту лише шляхом звернення з позовом про зняття арешту, що і вона зробила.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття арешту з нерухомого майна.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду правомірно, оскільки являється співвласником спірного нерухомого майна набутого під час перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 і на яке було накладено арешт, оскільки останній заборгував відповідачу ОСОБА_3 чималу суму, яка на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва, стягнута зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики у розмірі 250 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 5 800 000,00 грн, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Також, 01 грудня 2016 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Ясінського К. П. відкрито виконавче провадження № 53016642 з виконання виконавчого листа № 758/8095/15-ц, виданого 22 грудня 2015 року Подільським районним судом міста Києва, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики у розмірі 250 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 5 800 000,00 грн, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Таким чином, на момент розгляду даної справи судом права відповідача ОСОБА_3 захищені, але порушені права позивачки ОСОБА_1 , які підлягають судовому захисту у даній справі.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Таким чином, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, а також вирішити питання щодо його розподілу, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому та судовому порядку, що порушує її законні права та інтереси як співвласника майна яке було набуте подружжям в період перебування у зареєстрованому шлюбі, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним майном.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи.

Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові

Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року.

Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Жодних належних та допустимих доказів в зворотному, відповідачами суду не надано.

Навпаки, відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якої було накладено арешт на все майно позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, визнав вимоги позивача.

Відповідач ОСОБА_2 також визнав заявлені позовні вимоги, про що свідчать подані представником відповідачів письмові заяви.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ).

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд ( ч. 4 ст. 206 ЦПК України ).

Під час розгляду справи, судом не було встановлено, що визнання позову відповідачами ( стягувача у виконавчому провадження ОСОБА_3 та боржник у виконавчому провадження ОСОБА_2 ), суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Отже, безпідставна наявність арешту не все майно, яке належить позивачу та відповідачу ОСОБА_2 , яке набуте за час перебування у шлюбі і з приводу якого на даний час існує спір, щодо його поділу, порушує права останніх на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд та його відповідний поділ шляхом укладення мирової угоди.

Тому, незняття арешту з майна порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, яке їй належить на праві спільної сімейної власності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на ту обставину, що виконавчим провадженням, за яким було накладено арешт на все майно позивача виконано, наразі відсутні на примусовому виконанні виконавчі провадження стороною у яких є позивач, а захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку, що права останньої підлягають захисту шляхом зняття арешту з майна, накладеного ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 19, 30, 76, 77, 81, 82, 89, 133, 141, 206, 211, 247, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна, який накладено ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Суддя: