Справа №949/628/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області та із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав, відносно її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідачка є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Запис про батька дитини був здійснений відповідачкою, відповідно до положень ч.1 ст.135 СК України. Позивач є рідним братом відповідачки та відповідно є дядьком неповнолітнього ОСОБА_3 . Останні три роки, відповідачка проживає на території Республіки Білорусь та протягом цього часу вона на території України не перебувала. ОСОБА_3 проживає разом з позивачем та його бабусею. Позивач замінив ОСОБА_3 батьків та матеріального його забезпечує. Відповідачка не цікавиться своїм сином, його успіхами, станом здоров`я, матеріально утримувати його не допомагає. Вона не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання. Відповідачка не приймає участі у його вихованні, не спілкується, не телефонує та не відвідує його, хоча будь-яких перешкод для цього не існує. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Під час розмов із позивачем, відповідачка повідомляла, що наміру повертатися до України вона не має. У своє чергу її син ОСОБА_3 образився на неї, що вона його покинула і зовсім ним не цікавиться, а тому не бажає з нею спілкуватися. Зазначене вище свідчить про те, що відповідачка свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина, а тому, на думку позивача, позбавлення батьківських прав відповідачки є необхідним для забезпечення прав дитини, так як відповідачка своєю поведінкою жодним чином не впливає на його виховання.
В одному із судових засідань позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити із зазначених у позовній заяві підстав. Додатково пояснив, що ОСОБА_3 проживає з ним в одному будинку із самого свого народження. Він забезпечує його усім необхідним та має з ним хороші відносини. Відповідачка ніяким чином не цікавиться сином ОСОБА_3 , не телефонує йому та матеріально не підтримує. У свою чергу неповнолітній ОСОБА_3 теж не хоче з нею спілкуватися чи якимось чином підтримувати з нею зв`язок.
Представник позивача - адвокат Бевз Т.С. на одному із судових засідань пояснила, що матеріали позову достатньою мірою свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цих підстав просить задоволити позовні вимоги.
Відповідачка, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розміщене оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про її виклик (а.с.146) в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Від представника третьої особи ОСОБА_4 , надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Позовні вимоги в частині позбавлення відповідачки батьківських прав підтримує.
В судовому засіданні судом було заслухано пояснення неповнолітнього ОСОБА_3 , який пояснив, що з матір`ю він не спілкується та не пам`ятає, коли останнього разу вона до нього телефонувала. Починаючи із свого народження, він постійно проживає зі своїм дядьком ОСОБА_1 , який його виховує та матеріально забезпечує. У нього з ним хороші відносини, він робить з ним домашні шкільні завдання, дає кошти на різні його потреби. Не заперечує, щоб його матір було позбавлено батьківських прав відносно нього.
Суд, заслухавши позивача, його представника, неповнолітнього ОСОБА_3 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2010 року його матір`ю записано - ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_6 (а.с.11)).
Як вбачається із повідомлення Дубровицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №251-34.13-04-01 від 12 квітня 2024 року, державна реєстрація народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була проведена відповідно до ч.1 ст.135 СКУ України (за вказівкою матері) (а.с.46-47).
Позивач ОСОБА_1 є рідним дядьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 від 30 січня 1992 року (а.с.10), копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 від 05 грудня 1988 року (а.с.14) та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 15 листопада 2013 року (а.с.15), після укладення якого, вона змінила своє прізвище на « ОСОБА_7 ».
Згідно довідки про склад сім`ї №102 від 29 січня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: мати - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; племінник - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.23).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.
Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України).
Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.
Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Як вбачається із характеристики Дубровицького ліцею Дубровицької міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 , 2010 року народження, проживає разом з бабусею ОСОБА_8 та дядьком ОСОБА_1 . Дядько відповідально ставиться до виховання дитини, підтримує зв`язок зі школою та класним керівником. Матір ОСОБА_3 вже три роки не бере участь у вихованні та навчанні сина (а.с.24).
Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2007 року позивач, разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_5 володіють по 1/3 частині на праві приватної, спільної, часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (а.с.17-18), який відповідно до податкової декларації, отримує за свою діяльність дохід (а.с.19-21).
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області встановлено, що в сім`ї ОСОБА_1 , 1992 року народження, проживає його племінник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 15 листопада 2013 року уклала шлюб із ОСОБА_9 , після чого змінила своєї прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_7 ». Вже тривалий час, мати дитини ОСОБА_2 проживає на території Республіки Білорусь та впродовж останніх трьох років на територію України не приїжджала. Вона не приймала участі у вихованні та навчанні сина, не приділяла йому належної уваги. Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з дядьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , навчається в 7 класі Дубровицького ліцею. ОСОБА_1 підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником дитини, відповідально ставиться до виховання ОСОБА_3 , натомість мати хлопчика впродовж останніх 3 років не бере участі у вихованні та навчанні сина. До служби у справах дітей впродовж 2022 року зверталася бабуся дитини - ОСОБА_8 , яка повідомляла, що її онук постійно проживає разом з нею, а мати хлопчика проживає за кордоном. Службою у справах дітей в зазначений період в телефонному режимі було проведено профілактичну бесіду з матір`ю хлопчика та надано їй рекомендації щодо належного виконання батьківських обов`язків. Також через додаток «Viber» її повідомлено про перебування справи в суді щодо позбавлення батьківських прав. 24 квітня 2024 року сім`ю ОСОБА_1 відвідано фахівцями центру надання соціальних послуг Дубровицької міської ради, якими підтверджено, що малолітній ОСОБА_3 дійсно проживає разом з дядьком та бабусею. Для дитини в цій сім`ї створено умови для проживання, для нього є окреме місце для сну, відпочинку, навчання, хлопчик відвідує різні гуртки тощо. Зі слів бабусі та дядька мати ОСОБА_3 на даний час продовжує перебувати в Республіці Білорусь, не бере участі у вихованні сина. Малолітній ОСОБА_3 розповів, що мама йому не телефонує. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося, 12 червня 2024 року, прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи вище викладене орган опіки та піклування виконкому Дубровицької міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1988 року народження, відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.32-34).
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально забезпечувати та утримувати її.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей за ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Отже, в даному випадку позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із ним, починаючи із свого народження.
При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.
Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України.
На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами та станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Вона не забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання. Вона не спілкується з дитиною, не створює умов для отримання ним освіти, не виявляє турботи та інтересу до його життя, не розуміє його потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дитини. Вона не виконує покладених на неї законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідачки від виховання своєї дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дитини, байдужості до його долі. При цьому, жодних дій та будь-яких доказів, які б свідчили про бажання відповідачки встановити спілкування із сином та підтримувати із ним зв`язок, сприяти його матеріальному забезпеченню займатися його вихованням, приймати участь в його житті та утриманні, нею не вчинялося.
Аналізуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку, що є достатні підстави вважати, що в діях відповідачки є свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повна байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати, як свідомо обрану нею винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої вона повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на неї законом та нормами суспільної моралі, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та байдуже відноситься до долі дитини.
За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком її винної поведінки та є підставою для позбавлення її батьківських прав, а тому, виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав є обґрунтованими, правомірними і доведеними, оскільки позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати інтересам дитини.
Крім того, позбавлення відповідачки батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідачки права на спілкування з дитиною і побачення з ним, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. 5 Закону України "Про судовий збір" ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав - задоволити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав, відносно її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто Дубровицьким районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_8 , виданий 27 листопада 2013 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.
Суддя: підпис
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду
Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області Оборонова І.В.