Справа № 347/3490/23
Провадження № 2/347/177/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

25 листопада 2024 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

за участю:

секретаря Мошулі Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача.

19.12.2023 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування Косівської міської ради Косівського району івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_3 , з 18.08. 2011 по ІНФОРМАЦІЯ_1 . У шлюбі у них народилася дочка - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2

Майже відразу після народження дитини, а саме в листопаді 2012 року, позивач з дружиною і дитиною виїхали на проживання в США. Через рік перебування в США, а саме в листопаді 2013 року він з дочкою повернувся в Україну, проте дружина з ними не поїхала.

Позивач стверджує, що періодично виїжджав в США з метою заробляння коштів на прожиття своє та дитини. Проте, упродовж усього часу перебування дитини в Україні її мати лише один раз приїжджала щоб відвідати її, а саме: у березні 2016 року та перебувала в Україні лише два тижні.

З того часу і до моменту подання позовної заяви, ОСОБА_3 більше в Україну не приїжджала. Більше того, мати дитини не має наміру опікуватись дочкою, брати участь у її вихованні, не надає матеріальної підтримки, не цікавиться її життям та навчанням. Дитина не отримує від матері належної уваги, любові та турботи.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано, а неповнолітню дитину залишено на проживання при матері - ОСОБА_3 .

Так як ОСОБА_3 постійно перебувала за кордоном, а дочка фактично проживала з позивачем, ОСОБА_1 звернувся до суду про зміну місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 . Рішенням Косівського районного суду від 06.09.2023 року ухвалено встановити місце проживання дитини з батьком.

На даний час дочка проживає з позивачем та навчається в шостому класі Косівського ліцею №2 імені Михайла Павлика Косівської міської ради. Таким чином обов`язок виховання дитини покладено виключно на позивача, оскільки відповідач свідомо самоусувається від виконання своїх батьківських обов`язків, а дитина не має до неї родинних почуттів. Через це дочка морально подавлена та засмучена, що не має уваги та підтримки з боку матері.

19.01.2024 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, де вказано, що на даний час місце перебування відповідача йому не відоме. Останнє відоме місце перебування відповідача - США. ОСОБА_3 виявила бажання залишитися у США та відвідувала дитину лише один раз на короткий термін.

У зв`язку з вищенаведеним позивач просить постановити рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такої не було подано.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в заяві.

Позивач ствердив, що вони разом із дружиною виїхали в ОСОБА_6 , коли в них народилася дочка, десь в 2013 році він разом із дочкою повернувся в Україну. Дружина залишилася за кордоном. З того час, дочка весь проживає разом із ним, та його батьками. Мати тільки раз навідувалась в Україну, коли дочка ОСОБА_7 була в першому класі, і лише два тижні перебувала на території України. При цьому тільки раз спілкувалась з дочкою. Весь час дочка проживає з позивачем, він повністю займається її вихованням та утриманням. Також позивач ствердив, що він теж перебував за кордоном, працював там, по два рази на рік приїжджав в Україну, на всі важливі свята, перше вересня, дні народження, тощо.

Також позивач зазначив, що раніше не звертався з позовом про позбавлення батьківських прав, однак зараз звернувся, щоб у випадку, якщо щось станеться з його батьками, то він міг дитину взяти з собою, та виїхати за кордон. На уточнюючі запитання суду, позивач ствердив, що хотів би щоб дочка могла виїхати за кордон із бабусею, в гості до тітки. В подальшому ствердив, що батьки є перестарілі, і не можуть виїхати за кордон. Також позивач висловив твердження, що хотів би сам звозити дитину за кордон, на море. На уточнюючі запитання суду, позивач ствердив, що телефонував в міграційну службу, щоб дізнатись чи може він виїхати за кордон з дитиною на відпочинок, однак йому повідомили що рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком не достатньо. Позивач ОСОБА_1 також ствердив, що не оновив дані як військовозобов`язаний, оскільки має американський паспорт, однак таких доказів не надав. Пізніше стверджував, що подав документи для отримання паспорту. Останній раз з США позивач приїхав на початку війни, після того за межі України не виїжджав. Позивач категорично наполягав на позбавленні відповідача батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_8 є сусідкою, позивача та його дочки ОСОБА_7 , ствердила, що відповідач вже тривалий час перебуває за кордоном, та життям дочки не цікавиться. З маленького віку, ОСОБА_7 проживає з позивачем батьком, та бабусею і дідусем. Свідок повідомила, що відколи позивач та відповідач розлучились, то відповідач десь три рази приїжджала. Останній раз приїжджала в Україну, то було десь 5-6 років тому. Чи відвідувала відповідач дитину, їй невідомо. Але зі слів бабусі ОСОБА_7 , їй відомо, що мати не цікавиться життям ОСОБА_7 , не спілкується з нею, та не телефонує.

Свідок ОСОБА_9 в суді повідомив, що близько трьох років є класним керівником ОСОБА_7 . За весь час він жодного разу не бачив відповідача, не спілкувався з нею. Йому відомо, що мати не цікавиться життям дочки. Весь час навчанням, і вихованням дочки займається батько. У телефонній мережі є група батьків учнів, однак в тій групі відповідача ОСОБА_3 немає.

Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні ствердила що була вчителем початкових класів в ОСОБА_7 . Маму ОСОБА_7 вона бачила лише раз, коли ОСОБА_7 була в першому класі. Мама під`єднана в групі вайбер в батьківський чат, однак ніколи там нічого не писала. Дитину в школу приводила бабуся, а коли батько був в Україні, тоді дитину приводив він. Зі слів ОСОБА_7 , свідку відомо, що її мама знаходиться за кордоном.

Неповнолітня ОСОБА_5 , в судовому засіданні повідомила, що з матір`ю не спілкується. Мама перебуває за кордоном. Також ОСОБА_7 ствердила, що півроку назад писала мамі в мережі вайбер. Однак мама не відповіла їй. ОСОБА_7 ствердила, що не хоче спілкуватись з мамою. Останній раз маму бачила, ще коли була в першому класі. На запитання суду, звідки ОСОБА_7 отримала номер телефону мами, неповнолітня дитина відповісти не могла. Також ОСОБА_7 ствердила, що мама один раз приїжджала на день народження, однак коли саме ОСОБА_7 загадати не могла. ОСОБА_7 висловила думку, що не проти, щоб маму позбавили батьківських прав.

Представник органу опіки, наданий ними висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримали в повному обсязі.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою від 09.04.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 27.05.2024 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ інформацію щодо перетину Держаного кордону України громадянкою ОСОБА_3 .

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно копії дублікату свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 22 березня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Як вбачається із довідки від 16.10.2023 року № 106/02-14/02 та характеристики від 23.10.2023 року № 108/02-07/03, виданих Косівським ліцеєм №2 ім. М. Павлика, ОСОБА_5 навчається в Косівському ліцеї №2 імені ОСОБА_11 з першого класу. Батько та бабуся приділяють належну увагу навчанню та вихованню дочки та внучки. (а.с.10).

Відповідно до характеристики № 23, виданої виконавчим комітетом Косівської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_1 . Розлучений. Проживає разом із батьками та дочкою. В даний час на роботі ніде не працює. (а.с.12).

Згідно довідки № 1306 від 20.11.2023 року, виданої виконкомом Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області, за адресою: м. Косів, пров. О. Кобилянської, буд.10, зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , 1979 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_12 , 1951 року народження, ОСОБА_13 , 1946 року народження (а.с.13).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов життя, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_5 , яка перебуває на повному його утриманні. Мама ОСОБА_3 участі в догляді та утриманні не бере протягом 7 років (а.с.14).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, а неповнолітню дитину залишено на проживання при матері - ОСОБА_3 (а.с.15).

Рішенням Косівського районного суду від 06.09.2023 року ухвалено змінити місце проживання дитини ОСОБА_5 і визначити її місце проживання з батьком ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Як вбачається з відповіді Черганівського старостинського округу Косівської міської ради, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.30).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 24 квітня 2024 року, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 (а.с.65-67).

Згідно інформації, наданої Головним Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, протягом 2019-2021 років ОСОБА_3 декілька разів перетинала державний кордон України, а саме: 26.02.2019 року - в`їзд, напрям - Варшава-Львів, 28.03.2019 року - виїзд, напрям - Львів-Варшава; 27.02.2021 року - в`їзд, напрям - Варшава-Львів, 25.04.2021 року - виїзд, напрям - Львів-Варшава; 13.11.2021 року - в`їзд, напрям - Варшава-Львів, 26.11.2021 року - виїзд, напрям - Львів-Варшава (а.с.82).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (матір`ю) своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19).

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом, на підставі безпосередньо досліджених у справі доказів, достовірно встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час неповнолітня дитина сторін проживає із позивачем (батьком) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягав на позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітньої дитини, ствердивши, що мати навмисно ухиляється від виховання дочки, оскільки ще у листопаді 2012 року, позивач з дружиною і дитиною виїхали на проживання в США, після чого у 2013 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повернулися на Україну, натомість мати залишилася за кордоном. Останній раз відвідувала дочку у 2019 році.

Суд критично оцінює пояснення позивача ОСОБА_1 оскільки спочатку він обґрунтовував позов тим, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, однак в подальшому висловлював бажання виїхати за кордон, мотивуючи це бажанням оздоровити дитину. Проте, суд вважає, такі твердження оманливими, і такими, що можуть свідчити про штучне заявлення позову, з метою використання рішення позивачем для ухилення від військової служби та виїзду за кордон.

Позивач ствердив, що відповідач не приїжджала на територію України, однак з метою перевірки вказаної інформації, судом було здійснено запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин ОСОБА_3 кордону України. На виконання ухвали суду було надіслано інформацію, згідно якої відповідач ОСОБА_3 за період з 2019 по 2021 року перетинала близько шести раз кордон України, зокрема останній раз приїздила в листопаді 2021 року. Такі обставини, спростовують доводи позивача, про те, що відповідач не поверталася в Україну.

Що стосується висновку служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо її неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то такий оцінюється судом критично, оскільки його зміст фактично дублює дані, зазначені в акті обстеження матеріально-побутових умов, та містить тільки наведені статистичні дані щодо документів, які були надані саме позивачем до позовної заяви.

Стосовно інформації зазначеної у висновку про те, що до секретаря комісії ОСОБА_14 телефонувала невідома особа через додаток «Вайбер», представилася ОСОБА_3 , запевнила, що вона не має наміру повертатися в Україну, забирати дитину до себе та брати участь у її вихованні та на даний момент участі у вихованні не бере, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, суд визнає таку інформацію неспроможною, оскільки достеменно не відомо хто та особа, яка телефонувала секретарю комісії та представилася ОСОБА_3 суду також незрозуміло, і представник органу опіки не могла в суді пояснити, яким чином встановили особу, яка представилася їм як ОСОБА_3 та звідки отримали її номер, враховуючи той факт, що і позивач і неповнолітня дитина заперечили, що взагалі підтримують якісь контакти з відповідачем, матір`ю дитини.

Отже, суд зауважує, що висновок який міститься в матеріалах справи не містить жодної доказової інформації яка б свідчила про невиконання батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_3 , в тому числі за можливості свідчення сусідів, родичів чи інших суб`єктів, які можуть володіти інформацією щодо предмета спору.

Надаючи остаточні висновки та переконливо стверджуючи про доцільність позбавлення батьківських прав, Органом опіки та піклування Косівської міської ради, взагалі не були з`ясовані причини з яких відповідач не брала участі у вихованні та відвідуванні дитини, не встановлені, наявність чи відсутність перешкод зі сторони позивача, чи інших членів сім`ї позивача у наданні матері (відповідачу ОСОБА_3 ) дитини для спілкування та прийняття участі відповідачем у вихованні дитини.

Що стосується думки неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , то суд зауважує, що вік і рівень розвитку дитини дозволяють їй усвідомлено висловити свою думку стосовно питання позбавлення батьківських прав. Однак ОСОБА_7 , неохоче відповідала на запитання суду, не могла сформувати свою думку. На запитання суду дитина відповідала, коротко, без ентузіазму, невпевнено, інколи просто мовчала. Дитина не могла згадати коли останній раз бачила маму, плуталась в часовому проміжку. Також під час заслуховування думки дитини, остання розплакалась в судовому засіданні, пояснити причину такого тану, ОСОБА_7 не могла. Дитина була засмучена.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п. п 57, 58).

У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100).

Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, винесеній у справі № 753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що обставини, на які посилається позивач у своєму позові, наразі не можуть бути підставою для позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав, обставини дійсної справи свідчать про відсутність належного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності належного спілкування, різних світоглядів, та існування взаємних образ один на одного всередині сім`ї. Суду не надано доказів того, що мати не має шансу на виправлення своєї поведінки щодо участі у вихованні дитини, тому з урахуванням думки дитини, її віку, суд вважає в даному випадку неправильним розривати зв`язок з матір`ю на цей час й вважає за необхідне надати можливість виправитися матері в майбутньому.

Згідно роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 19, 150, 155, 164, 166, 171 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування Косівської міської ради Косівського району івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 , про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо своєї дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на Орган опіки і піклування Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_3 щодо своєї дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Косівським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Косівського районного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач може оскаржити рішення суду безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.12.2024 року

Суддя Ю. С. Кіцула