Справа № 536/392/24
провадження 2/527/382/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м.Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді А.В. Павлійчук,

за участі секретаря судового засідання Ю.С. Козинко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Глобинського районного суду Полтавської області цивільну справу № 536/392/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

14.02.2024 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з останнього за договором позики, на підставі розписки, в загальній сумі 761934,25 грн та всі судові витрати по справі.

В обгрунтування позову посилається на те, що 12.11.2022 року ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 710 000 грн., згідно боргової розписки та зобов`язався повернути борг до 30.01.2023 року. в установлений термін відповідач борг не повернув, вважає, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, тому відповідно до загальних засад цивільного законодавства, ввжає за необхідне здійснити нарахування штрафних санкцій, а саме індексу інфляції за період з лютого 2023 по грудень 2023 року, 3% річних за період прострочення зобов`язання, крім того позивач поніс судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 7619,34 та послуг адвоката у розмірі 20 000 грн., які вже сплачені позивачем на користь адвоката.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15.02.2024 року вказана цивільна справа за правилами підсудності була передана до Глобинського районного суду Полтавської області.

05.03 2024 справа прийнята до провадження суддею Глобинського районного суду Павлійчук А.В.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 07.03.2024 року було відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання.

16.04.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Левицького В.І. надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 поз визнає частково, просить його задовольнити частково, а саме на загальну суму 721738, 95 грн. зменшити суду витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Дашко М.В. до 5000 грн, обгрнутовуючи це, тим, що так відповідач дійсно от позивача кошти в сумі 710 000 грн, однак частину вказаного боргу він сплатив, а саме перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Приватбанк» кошти в сумах 3000 грн. від15.01.2023, 6000 грн. від 18.01.2023, 30000 грн. від 23.01.2023 про що до відзиву долучені копії квитанцій, до того ж вважає, що розмір на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. необгрунтований, оскільки в розрахунку суми гонорару адвокатом не вказано вартість його послуг, явно завищений, не відповідає складності та категорії справи, не потребує значних витрат та має бути зменшений до 5000 грн.

25.04.2024 через систему «Електронний суд» найшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої, вважає, що обставини викладені у відзиві не відповідають дійсності, бо сума позичена відповідачу по розписці в розмірі 710 000 грн. є великою, в розписці чітко зазначена дата повернення 30.01.2023, позивач розраховувала на вчасне повернення грошових коштів, відповідач порушив її право на розпорядження належними їй коштами, отримати прибуток та цим самим наніс їй збитки, позивач не доотримала та недоотримує до цього часу тих доходів, на які розраховувала. Боржник повинен був вчасно повернути борг, тому й до відповідача застосовують штрафні санкції. Стосовно отриманих сум, позивач не оспорює їх отримання, однак зазначає, що в розписці не походжувалось часткове погашення заборгованості, крім того не погоджується із зарахуванням вказаних сум саме як погашення боргу за розпискою, оскільки в платівках відсутнє призначення платежу, що саме ці кошти за повернення боргу за розпискою, оскільки між позивачем та відповідачем існували інші взаємовідносини за якими відповідач мав грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_2 користувався транспортним засобом ГАЗ 5312 д.н.з. НОМЕР_1 , яким володіла ОСОБА_1 на законних підставах, у зв`язку із неповерненням вказаного транспортного засобу належному володільцю, було відкрито кримінальне провадження № 0000114 від 24 листопада 2022 року, в рамках зазначеного провадження ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2023 накладено арешт на вищевказаний транспортний засіб. Тож за користування вищесказаним транспортним засобом ОСОБА_2 мав грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , які він частково і перерахував в січні 2023 року, тому вказані суми не мають відношення до стягнення боргу по справі. Стосовно зменшення розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, вважає, що оскільки є договорі, розрахунок до нього, акт про надані послуги, то вважає їх обгрунтованими та такими, що відповідають критеріям розумності, тож просив позов задовольнити в повному обсязі.

22.05.2024 року Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області закрито підготовче судове засідання справа призначена до судового розгляду.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача направив до суду клопотання в якому просив проводити розгляд справи у їх відсутність.

В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, представник відповідача направив до суду клопотання в якому просив проводити розгляд справи у їх відсутність, вказав, що позовні вимоги визнають частково, а саме в загальному розмірі 721738,95 з урахуванням індексу інфляції та штрафних санкцій, просили зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 3000 грн.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Копією розписки від 12.11.2022 підтверджується, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 710000,00 грн, яку зобов`язався повернути у строк до 31.01.2023.

Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань

Відповідач частково визнав позов в розмірі 671 000 суми боргу, 30173,62 грн. інфляційні витрати та 20565,33 штрафні санкції, що загалом складає 721738,95 грн.

15.01.2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «ПРИВАТБАНК» перераховано кошти 15.01.2023 року в сумі 300 грн.(квитанція № 69076508), 18.01.2023 року в сумі 6000 грн. (квитанція № 6965311), 23.01.2023 року 30 000 грн. (квитанції № 69944604 та №69944645) ( а.с.45-52).

Твердження позивача стосовно існування між нею та відповідачем інших грошових зобов`язань, відповідно до яких він їй перераховував вище вказані грошові кошти не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до долучених копій документів ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу ГАЗ 5312, 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником вище вказаного транспортного засобу є ОСОБА_4 , хоча відповідно до Довіреності від 24.04.2023 року їй і надано власником право експлуатації та розпорядження від його імені вказаним транспортним траспортом, однак відсутні будь які документальні підтвердження того, що саме на момент з отримання розписки 12.11.2022 року та по 31.01.2023 рік ОСОБА_1 була належним володільцем вище вказаного майна, і тим більше мала стосовно цього майна будь які грошові зобов`язання з відповідачем, окрім розписки.( а.с.56-67)

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В постанові № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Також суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №206/6401/18 зазначено, що: на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Таким чином, юридична природа і характер правовідносин, які склалися між сторонами, з огляду на викладене вище, свідчать, що між Позивачем та Відповідачем 12 листопада 2022 року був укладений саме договір позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сто У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові ВСУ від 26 квітня 2017р. по справі № 3-1522гс16 (№ 918/329/16) зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць (за кожен день такого прострочення) з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення в розмірі, який визнав відповідач, а саме 671 000 суми боргу, 30173,62 грн. інфляційні витрати та 20565,33 штрафні санкції, що загалом складає 721738,95 грн.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного.

Відповідно до Договору №672 про надання правової допомоги від 05.102.2024, розрахунку суми гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги № 672 від 95.02.2024, Акту від 08.02.2024 про надані послуги до договору про надання професійної правничої допомоги № 672 від 05.02.2024 та копії квитанції №08/02 від 08.02.2023 року, ОСОБА_1 адвокатом Дашко М.В. було надано правову допомогу у загальному розмірі 20000 грн.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 13.01.2021 по справі № 596/2305/18.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підставі вище зазначеного, враховуючи критерії реальності та розумності адвокатських витрат, складність справи та те, що справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, адвокатом направлялися до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, дослідивши всі надані докази у їх сукупності на підтвердження здійснення таких послуг, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 7217,04 грн згідно часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-81,141, 223, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_4 , заборгованість у розмірі 721 738,95 (сімсот двадцять одну тисячу сімсот тридцять вісім) грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_4 , судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 8000 грн, а також відшкодування сплаченого судового збору у сумі 7217,04 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А. В. Павлійчук