Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/1229/24
Номер провадження: 2/511/395/24
03 липня 2024 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Бобровська І. В.,
секретаря судового засідання Замковенко О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
21.03.2024 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява, яка мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19.03.1986 року, зареєстрованого у реєстровій книзі Одеського МБТІ.
06.03.2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Іванової А.Й. з заявою про нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, згідно листа нотаріуса від 07.03.2024 року, позивачці було відмовлено у посвідченні даного договору, оскільки згідно даних, які містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану щодо реєстрації шлюбу, на момент визнання права власності на зазначений житловий будинок, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 ,зареєстрованому 31.05.1985 року виконавчим відділом ДРАЦС Роздільнянського районного управління Одеської області, актовий запис № 70. З огляду на вказане, позивачці необхідно було надати нотаріусу заяву від імені ОСОБА_2 про згоду на відчуження зазначеного житлового будинку або рішення суду про визнання вказаного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Однак, місцезнаходження відповідача ОСОБА_2 позивачці невідомо, оскільки сторони не мешкають разом з листопада 1985 року, шлюб між сторонами не розірвано. Позивачка зазначає, що на час реєстрації шлюбу (1985 рік), будинок за адресою: АДРЕСА_1 вже був побудований за особисті кошти позивачки та з 1984 року позивачка вже мешкала у вказаному будинку.
За даний обставин, позивачка вважає, що житловий будинок та господарчі споруди, за адресою: АДРЕСА_1 були побудовані за особисті кошти ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а не створений спільними зусиллями чи спільною працею сторін, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю позивачки ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, позивачка просить суд: визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , нерухоме майно, яке розташоване за адресою
АДРЕСА_1 та складається: всього під літ. «А» - житловий будинок, «А1» - прибудова, «а» - веранда (разом) - 116.80 кв.м., у тому числі 60.40 житлова, під літ. «Б» - сарай, під літ. «В» - гараж, під літ. «Г» - вбиральня, під літ «Д» - душ, І - цистерна, II - мощення, N? 1-3 огорожа, ворота, хвіртка та яке згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.03.1986 року, належить ОСОБА_1 .
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.04.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Теренчук Є.М. в судове засідання не прибули на підставі заяви про розгляд справи у їх відсутність та підтримання позову.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, заяв та відзиву не подавав.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому 31.05.1985 року відділом ДРАЦС Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 70.
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 біля 6 місяців проживав без реєстрації разом з ОСОБА_1 у спірному будинку та у листопаді 1985 пішов з сім`ї. З даного періоду місцезнаходження ОСОБА_2 позивачці невідомо.
На даний час шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не розірвано.
Згідно свідоцтва про право власності від 19.03.1986 року, зареєстрованого у реєстровій книзі Одеського МБТІ, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Даний факт також підтверджується довідкою СГ ПП ОСОБА_4 № 41 від 22.02.2024 року.
Право власності на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 19.03.1986 року, тобто на час юридичного перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .
Але на час реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31.05.1985 року спірний житловий будинок вже був побудований ОСОБА_1 за особисті грошові кошти та позивачка ОСОБА_1 з серпня 1984 року одноособово проживала у даному збудованому нею будинку.
Даний факт підтверджується наступними документами.
Згідно рішення виконкому Розільнянської міської ради № 17 від 22.08.1979 року, ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка площею 600 кв.м. по АДРЕСА_2 .
Акт виносу у натурі земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка надана ОСОБА_1 в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку складений 22.10.1980 року на підставі рішення Роздільнянської міської ради.
Договір про надання у безстрокове користування даної земельної ділянки для будівництва приватного житлового будинку, укладений між Роздільнянською міською радою та ОСОБА_1 28.10.1980 року.
Акт відводу даної земельної ділянки з технічними знаками складений представником Роздільнянської міської ради 28.10.1980 року та дана земельна ділянка передана забудовнику ОСОБА_1
Дозвіл на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було видано відділом комунального господарства Роздільнянської міської ради, 22.08.1979 року на ім`я ОСОБА_1 .
План забудови даної земельної ділянки складений 22.08.1979 року на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно інвентаризаційних відомостей (зведеного оціночного акту, експлікації внутрішньої площі до плану житлового будинку, опису побудованого будинку), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , фактично побудований 12.07.1984 року.
Одноособовим власником даного житлового будинку (тобто єдиним забудовником) в документах зазначена позивачка ОСОБА_1 .
Дата фактичної побудови будинку та господарчих споруд також підтверджується технічним паспортом від 31.01.2024 року, згідно якого житловий будинок та господарчі споруди за адресою: АДРЕСА_1 , побудовано у 1984 році (веранда побудована у січні 1985 року, прибудова у лютому 1985 року).
Факт побудови даного житлового будинку ОСОБА_1 за особисті грошові кошти підтверджується записом у її трудової книжці про те, що вона з 1978 року по 1987 рік працювала провідником пасажирських потягів Одесо-Кишинівської залізничної дорозі, тобто мала постійну роботу, отримувала зарплатню та мала можливість одноособово побудувати даний будинок.
Таким чином, вищезазначеними письмовими доказами підтверджується, що спірний садовий будинок було збудовано станом на 1985 рік, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами.
Відповідно до ст. 22 КпШС України в редакції, чинній на час укладення шлюбу, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Дане положення ст.24 КпШС України також кореспондується із статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Суд також враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт набуття права власності на спірне майно в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
Такі ж висновки слід вважати вірними, якщо майно набуте у період шлюбу, який було зареєстровано під час дії ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Суд також враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
Такі ж висновки слід вважати вірними, якщо майно набуте у період шлюбу, який було зареєстровано під час дії ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
В силу положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Отже, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. І сам факт реєстрації в 1986 році права власності за позивачкою на спірний житловий будинок, за доведеності його побудови в 1984 році, до часу реєстрації шлюбу між сторонами, не дає підстав вважати, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідна правова позиція наведена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 363/4852/17.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню, оскільки спірне нерухоме майно набуте позивачкою до укладення шлюбу, а тому є її особистою приватною власністю.
Також суд враховує, що вимоги щодо відшкодування судових витрат позивач не заявляє.
Керуючись ст.28 КПШС України, ст.57 СК України, ст.321 ЦК України, ст.ст.4,10,13,15,18,76- 81,95,209,247,258-259,263,265,280-284,288,289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , якій складається з літ. «А» - житловий будинок, «А1» - прибудова, «а» - веранда (разом) загальною площею 116,80 кв.м, в тому числі житловою площею 60,40 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: «В» - гараж, «Г» - вбиральня, «Д» - душ, «І» - цистерна, ІІ - мощення, №1-3 - огорожа, ворота, хвіртка, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.03.1986 року, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 15.07.2024 року.

Суддя І. В. Бобровська