Справа № 490/6067/18
н/п 2/490/2960/2019
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Твердохліб К.В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи виконавчий комітет Миколаївської міської ради, служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва, ТОВ «Житлово-експлуатаційний комплекс «Соляні» про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Миколаївської міської ради, служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва, ТОВ «Житлово-експлуатаційний комплекс «Соляні», у якій позивач просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2018 року відкрито провадження у справі.

У період з липня 2018 року до червня 2022 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 червня 2022 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу для розгляду по суті.

У судове засідання з`явилася предстанвик відповідача ОСОБА_1 . Позивач до суду не з`явилася, з невідомих суду причин, представник позивача ОСОБА_5 просить справу розглядати без її участі та участі позивача. Треті особи просять суд справу розглядати без участі їх представників.

За такого, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі позивача та третіх осіб, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_2 станом на час розгляду справи є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . Квартира є неприватизованою та належить на праві власності територіальній громаді м. Миколаєва. До 2010 року основним квартиронаймачем була мати позивача ОСОБА_6 .

За цією адресою зареєстровано місце проживання таких осіб: ОСОБА_7 (з 06 січня 1998 року), ОСОБА_8 (з 13 березня 1998 року), ОСОБА_9 (з 02 лютого 1993 року) та ОСОБА_2 (з 17 січня 1984 року).

Як зазначає позивач з 2005 року за її проханням в якості тимчасового мешканця до означеної квартири вселився ОСОБА_10 (онук ОСОБА_6 ) для догляду за матір`ю позивача.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року, залишеного без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_10 вселено із житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Це рішення було звернуто до примусового виконання (виконавче провадження №51377569). Згідно із інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження, яка наявної у відкритому доступі, це виконавче провадження завершено.

Відповідно до акту обстеження від 13 травня 2021 року, складеного Службою у справах дітей Центрального району Миколаївської міської ради за адресою АДРЕСА_2 проживає: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як органу опіки та піклування, від 01 вересня 2021 року виселення дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з квартири АДРЕСА_1 .

Як слідує із листа КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 21 травня 2020 року ОСОБА_3 обслуговується у цьому центрі з 05 квітня 2019 року, а ОСОБА_4 з 30 вересня 2011 року.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги (стаття 1 Житловий кодекс України).

Відповідно до статті 2 Житлового кодексу України завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Частина перша статті 98 Житлового кодексу України визначає, що наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання (частина перша статті 99 Житлового кодексу України).

Як встановлено Центральним районним судом м. Миколаєва у рішенні від 22 лютого 2016 року у справі № 490/1640/14-ц ОСОБА_10 вселився до квартири АДРЕСА_1 без дозволу усіх осіб, місце проживання яких зареєстровано за цією адресою. Тому суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку про необхідність його виселення. Відповідно до приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

Також зі змісту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року справа № 490/1640/14-ц слідує, що допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_10 проживає за спірною адресою з 2005 року. У 2009-2010 роках ОСОБА_10 почав проживати з дружиною та сином.

З матеріалів справи, що розглядається слідує, що відповідач у справі ОСОБА_4 з 30 вересня 2011 року (з дня його народження) обслуговується в КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4», адресою його проживання є АДРЕСА_2 .

За такого, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 проживає за у спірній квартирі з 2009-2010 року, а відповідач ОСОБА_4 з 30 вересня 2011 року. Наявними у справі доказами спростовуються доводи позивача про те, що відповідачі у цій справі почали проживати у спірній квартирі лише під час розгляду справи № 490/1640/14-ц у Центральному районному суді м. Миколаєва (позов надійшло у лютому 2014 року).

Під час розгляду справи, що розглядається, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади м. Миколаєва. Від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі з ухваленням рішення відповідно до вимог законодавства.

Починаючи з 2005 року у квартирі АДРЕСА_1 почав проживати ОСОБА_10 (онук ОСОБА_6 ) для догляду за матір`ю позивача ОСОБА_6 , яка на той час була основним квартиронаймачем. Зазначене підтверджує і сама позивач у позовній заяві. ОСОБА_12 займала відокремлене приміщення цієї квартири з окремим входом та померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В лютому 2014 року, тобто через чотири роки після смерті своєї матері ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про виселення ОСОБА_10 (справа № 490/1640/14-ц). Питання про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачем не заявлялося.

Під час розгляду справи № 490/1640/14-ц судом було допитано свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що в 2005 році в колишнього наймача спірного житла ОСОБА_6 стався інсульт, у зв`язку з чим остання запросила проживати та здійснювати догляд за нею ОСОБА_10 , який і вселився у частину квартири, що займала ОСОБА_6 . Дружина та син відповідача почали проживати у спірному житлі лише починаючи з 2009 - 2010 року. В цій частині протягом свого проживання відповідач влаштував відокремлене опалення, замінив каналізацію.

Наявними у справі доказами, а саме декларацією, укладеною з сімейним лікарем підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обслуговувалися у КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» із зазначенням адресами проживання АДРЕСА_2 з 2011 року та 2019 року.

З наведеного слідує, що відповідачі у справі проживають у спірній квартирі з 2009-2010 року та з 2011 року разом із ОСОБА_6 , доглядали її та вели спільне з нею господарство до її смерті, що не заперечується позивачем.

Із позовом про їх виселення позивач у справі звернулася до суду лише у липні 2018 року, тобто через десять років після заселення ОСОБА_3 , через сім років після заселення ОСОБА_4 та через вісім років після смерті її матері ОСОБА_6 .

Як зазначила у судовому засіданні представник відповідач ОСОБА_1 що відповідачів разом із ОСОБА_10 доглядали матір позивачки ОСОБА_6 до її смерті та між ними існувала домовленість про те, що питання їх проживання за спірною адресою буде оформлено у визначеному законодавством порядку, однак не встигли цього зробити. Також представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome удома; у французькому «domicile» житло; місце проживання; а domicile вдома.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено таке.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява №10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Також під час розгляду цієї справи слід враховувати, що одним із відповідачів є дитина 30 вересня 2011 року (станом на час розгляд справи виповнилося 13 років).

Відповідно до частини першої статті 16 Конвенції про права дитини, ратифікованої аостановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Статтею 2 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що законодавство про охорону дитинства грунтуються на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, на виконання вказаної норми виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 01 вересня 2021 року надано висновок про недоцільність виселення ОСОБА_4 30 вересня 2011 року з квартири АДРЕСА_1 . Таке виселення на думку органу опіки та піклування буде мати наслідок порушення прав дитини та суперечитиме статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Суд зазначає, що відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають зареєстрованого місця проживання та будь-якого іншого житла у власності. Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Підсумовуючи викладене, враховуючи тривалий час проживання відповідачів за спірною адресою, а саме близько п`ятнадцяти та тринадцяти років ( ОСОБА_4 ) станом на час розгляду справи, що зумовило сталий зв`язок відповідачів із спірним житлом, враховуючи відсутність у них іншого житла, беручи до уваги, що таке виселення суперечитиме інтересам непонолітньої дитини, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Наявними у справі матеріалами не підтверджується наявність нагальної суспільної необхідності, якій би відповідало таке виселенню та є необхідним у демократичному суспільстві та чи є воно співрозмірними із переслідуваною законною метою.

У справі № 490/1640/14-ц судом встановлено, що відповідачі займають відокремлене приміщення спірної квартири з окремим входом, що здійснюється через самочинно зведену забудову. За такого, суд дійшов висновку, ця обставина свідчить про дотримання балансу інтересів та не порушує житлових прав основного квартиронаймача та інших осіб, місце проживання яких зареєстровано за спірною адресою.

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності, то такі доводи не заслуговують на увагу. До таких позовних вимог строк позовної давності не застосовується, позов про виселення може бути поданий протягом усього часу проживання відповідачів у спірному житлі. Такого ж висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року № 653/1096/16-ц.

Підсумовуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 79, 81, 141, 259-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи виконавчий комітет Миколаївської міської ради, служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва, ТОВ «Житлово-експлуатаційний комплекс «Соляні» про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.М. Шолох