Справа № 442/1932/23 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З. С.
Провадження № 22-ц/811/3807/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я., про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30.08.2019 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я., зареєстрований за №2897.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі вона проживає з 1991 року, іншого житла у неї немає і ніколи не було. Вона являється особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання з 2003 року. Хворіє багато років на гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, захворювання щитоподібної залози, цукровий діабет ІІ типу, що підтверджується копією довідки МСЕК серія ЛВА-1 №229787 та численними виписками з історії хвороби. У зв`язку із загостренням захворювань, мізерною пенсією, яка повністю витрачається нею на ліки, а також через похилий вік у 2019 році звернулась за допомогою до свого сина ОСОБА_1 , який також проживає у м. Дрогобичі. Син запропонував укласти відповідний договір, за яким він отримує у власність її квартиру, а вона отримує від нього догляд та матеріальну підтримку. Переконана, що йдеться про договір довічного утримання, погодилась на його умови, оскільки мала лише надію на нього. ЇЇ старший син ОСОБА_1 проживав в іншій області, а молодший ОСОБА_1 часто працював закордоном. Перші два роки після укладення договору відповідач сумлінного виконував свої зобов`язання, регулярно відвідував її, турбувався про стан здоров`я, оплачував комунальні послуги тощо. Однак, після смерті її молодшого сина, військового ЗСУ, у липні 2022 року у Львівському військовому госпіталі внаслідок отриманого важкого порання на війні, відповідач дуже змінився, все рідше став навідувати її та здійснювати догляд. Крім того, він став одноосібно та на власний розсуд користуватися її банківськими картками, на які надходили кошти з військової частини під час служби сина. Ці кошти вона, у розмірі 150000 грн планувала передати у готівковій формі дружині та дітям померлого сина, але отримати їх від відповідача не змогла. ОСОБА_1 19.01.2023 під час їхньої святкової вечері зі старшим сином та її подругами повідомив про наявність у неї заборгованості по оплаті комунальних послуг на суму орієнтовно 16000 грн. Поведінка відповідача була йому непритаманною, розмова - дуже різкою. Звернувшись до нотаріуса, взнала, що договір, який вона підписала та вважала договором довічного утримання, є договором дарування. Зазначає, що вона завжди повністю довіряла синові, а тому в день підписання спірного договору Відповідач привіз її до нотаріальної контори, де на певний час залишив у машині, пішовши переговорити з нотаріусом та за деякий час повернувся за нею, сказавши, що документи готові та потрібно їх підписати, у неї не виникло жодних сумнівів. Дії сина трактувала, як турботу про здоров`я. В кабінеті приватного нотаріуса був присутній пан ОСОБА_5 , який надав документ, який був надрукований дрібним шрифтом текст, і запитав «Чи будете перечитувати? Якщо ні, то підписуйте». Тексту договору вона без зусиль не змогла прочитати, тому, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов?язки, про які вони домовилися з сином напередодні, підписала його. Жодних роз?яснень її прав, обов`язків та наслідків вчинення правочину та підписання даного договору нотаріусом, який його посвідчив, здійснено не було. Відповідно, на той момент вона була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання в замін на належну їй квартиру. Тобто, в силу свого похилого віку, хворобливого, безпорадного стану вона не тільки не розуміла, який насправді документ підписала, а й помилилася щодо правової природи правочину. Насправді ж вона мала намір укласти договір довічного утримання, адже договір дарування є невигідним для неї, оскільки вона є особою похилого віку з інвалідністю, захворюванням серця та іншими супутніми хворобами, а тому потребує постійної сторонньої допомоги та підтримки, додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання. Крім цього, ця квартира є її єдиним житлом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30.08.2019 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолетою Янівною та зареєстрований за №2897.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1073,60 гривень судових витрат.

Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачка не довела на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Докази, які містяться в матеріалах справи підтверджують, що позивачка усвідомлювала, що вона вчинила саме договір дарування на користь сина. Навіть після укладення договору вона у розмовах із допитаними свідками підтверджувала, що подарувала квартиру. Таким чином встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування на користь свого сина, а не будь-який інший правочин, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки. Неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2019 році. Лише посилання позивача на те, що спірна квартира є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити покликаючись на доводи викладені у скарзі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30.08.2019 укладено договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначила, що при укладенні договору дарування їй було роз`яснено, що після укладення договору вона перебуватиме на утриманні ОСОБА_1 , текст правочину який підписала зачитано їй не було, самостійно зачитати текст не змогла через поганий зір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування та передачу у власність відповідачу квартири, яка є її єдиним житлом, що свідчить про те, що позивач не мала наміру дарувати дану квартиру, і що вона будучи людиною похилого віку, із незадовільним станом здоров`я, у зв`язку з чим потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилилася щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись на можна.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 зазначено, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Предметом позову є визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що позивач укладаючи договір мала на меті укласти договір довічного утримання.

Проте, необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася щодо правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним.

Суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою покази свідків щодо обізнаності позивачки про предмет та наслідки укладеного нею договору.

Матеріали справи, а також досліджені та оцінені судом першої інстанції докази, не підтверджують, що вік (68 роки на день укладення договору) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.

Зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Підстави недійсності правочинів повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а посилання позивача на те, що спірна квартира є єдиним її житлом, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Відповідно до п.10 Договору дарування від 30.08.2019 сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для визнання спірного договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України немає, оскільки позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я., про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 04.11.2024

Головуючий

Судді