Провадження № 2-з/357/98/24
У Х В А Л А

іменем України

"04" грудня 2024 р. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б.В.

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2024 року уповноважений адвокат Трохимчук Діана Володимирівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 вересня 2024 року головуючим суддею по справі визначено суддю Орєхова О.І. та передано для розгляду.

Ухвалою судді від 11 листопада 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі на 05 грудня 2024 року.

02 грудня 2024 року уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трохимчук Діана Володимирівна звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом: накладення арешту на автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; заборони його відчуження чи передачу третім особам будь-яким можливим способом та заборони державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права.

В обґрунтування заяви зазначила, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області знаходиться справа №357/13663/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В даній позовній заяві позивачем ставиться вимога про поділ майна подружжя, а саме:

1. В порядку поділу спільного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 визнавши за ним право власності на вказаний ав томобіль.

2. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 в сумі 272 881 гривні 93 коп., виходячи з ринкової вартості вказаного автомобіля 545 763 грн. 86 коп.

Одним із основних проблемних моментів у даній категорії справ, є те, що той із подружжя, за ким зареєстровано право власності на ТЗ, не обмежений у праві відчуження даного рухомого майна, не зважаючи на те, що такий ТЗ є спільною сумісною власністю подружжя та був набутий за спільні кошти. Відповідно, особа, яка вказана у свідоцтві про реєстрацію ТЗ власником може у будь-який час, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу, здійснити відчуження ТЗ без згоди іншого з подружжя, шляхом укладання договору купівлі- продажу тощо ( при знятті з реєстрації ТЗ Сервісний центр МВС наявність письмової згоди іншого з подружжя не вимагає). Оскільки, прямого законодавчого обмеження на вчинення такого правочину не має, то зазвичай той з подружжя, який бажає уникнути подальшого поділу наявного та зареєстрованого за ним на праві власності рухомого майна, здійснює його відчуження на користь третіх осіб. При цьому, як правило вартість майна у договорі значно занижується.

На даний момент шлюб між подружжям фактично не розірвано. Відтак відчуження можливе в односторонньому порядку та не в інтересах сім`ї. У майбутньому це може породжувати нові судові спори, які полягатимуть у визнанні такого правочину недійсним (з підстав того, що укладений договір виходить за межі дрібно побутових угод, а тому потребує письмової згоди на таке відчуження від другого з подружжя та може бути визнаний недійсним, оскільки згідно ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ) і як наслідок спричинить додаткове навантаження на судову систему та Позивача загалом.

Просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02 грудня 2024 року головуючим суддею по справі визначено суддю Орєхова О.І. за заява передана для розгляду.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 визнавши за ним право власності на вказаний автомобіль та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 в сумі 272 881 гривні 93 коп., виходячи з ринкової вартості вказаного автомобіля 545 763 грн. 86 коп.

З огляду на викладене, вбачається, що між позивачем та відповідачем дійсно існує спір щодо спільного майна подружжя, а саме вартості 1/2 частки спірного автомобіля марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 в сумі 272 881 гривні 93 коп., виходячи з ринкової вартості вказаного автомобіля 545 763 грн. 86 коп.

Звертаючись до суду з вищевказаною заявою про забезпечення позову уповноважений представник позивача адвокат Трохимчук Д.В. просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; заборони його відчуження чи передачу третім особам будь-яким можливим способом та заборони державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права.

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна, визнання недійсними правочинів та витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року справа № 6-17цс17; у постанові від 08.05.2018 року справа № 304/1423/15-ц, провадження № 61-5083св18; у постанові від 03.05.2018 року справа № 755/20923/14-ц,провадження № 61-10442св18; у постанові від 05.10.2020 року у справі №537/78/19, провадження №61-17347св19.

Правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, встановлено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Таким чином вартість майна, що підлягає поділу, визначається з дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи.

З огляду на викладене, зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, в чому саме полягає необхідність у забезпеченні позову, оскільки в позовній заяві позивач сама просить суд виділити у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE» 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 визнавши за ним право власності на вказаний автомобіль, а тому його відчуження відповідачем в майбутньому на користь третіх осіб жодним чином не може вплинути на стягнення грошової компенсації на користь позивача у розмірі 1/2 його ринкової вартості.

За вказаних підстав, суд дійшов висновку, що відсутній безпосередній зв`язок між предметом позову та заходами забезпечення позову, які просить вжити уповноважений представник позивача, враховуючи підстави, якими така заява обґрунтована, а тому заява позивача ОСОБА_1 в особі її представника є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючисьст.ст. 18, 157, 149-153, 258, 353 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити повністю.

Копію ухвали направити позивачу та його представнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала суду надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов