ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3873/24 Справа № 216/3128/23 Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 216/3128/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року,

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шашликов Д.Г., звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску.

14 січня 2023 року о 09.45 год. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , керуючи бронетранспортером 70 номерний знак НОМЕР_3 на 985 км автодороги М-30 у м. Підгородне Дніпропетровської області допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , та вантажним автомобілем «DAF XF 105.410» реєстраційний номер НОМЕР_4 з напівпричепом « НОМЕР_5 » реєстраційний номер НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_4 .. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.02.2023 року у справі №175/324/23, яка набрала законної сили, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та стягнуто з нього штраф в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

16 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про відшкодування оціненої шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ, яке 16 лютого 2023 року надало відмову у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю правових підстав для виплати.

Також, позивачем було ініційоване звернення до судового експерта ОСОБА_5 для отримання висновку товарознавчої експертизи для визначення вартості матеріального збитку заподіяного автомобілю «DAEWOO LANOS» реєстраційний помер НОМЕР_2 під час ДТП 14 січня 2023 року. Судовим експертом було виконано товарознавчу експертизу, на підставі чого ОСОБА_1 було надано висновок експерта №2104/23 від 19 квітня 2023 року. Відповідно до даного висновку судовим експертом було зазначено, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу - автомобіль «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, на дату дослідження складає 71 945,80 гривень.

У зв`язку з викладеним просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на її користь майнову шкоду в сумі 71 945,80 гривень, яка була завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди 14 січня 2023 року, судові витрати по сплаті судового збору, витрати на послуги експерта в сумі 4 300 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 гривень.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 71 945,80 гривень, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, витрати на послуги експерта 4 300 гривень, витрати на професійну правничу допомогу 5 000 гривень.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_7 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року скасувати, розподіл судових витрат між сторонами здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, оскільки, якщо автотранспорт використовується на загальних засадах і правилах, та має відповідну категорію допуску громадян до керування, слід вважати, що даний вид транспорту, підпадає саме під розуміння пункту 1.5 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Посилається, що позивачем не було вжито заходів щодо врегулювання питання з повернення коштів.

Також ставить під сумнів об`єктивність висновку експерта № 2104/23 від 19 квітня 2023 року, оскільки під час проведення експертизи керівництво установи не було присутнє, на адресу Військової частини НОМЕР_1 не надходило повідомлень про проведення експертизи і уповноважені представники від військової частини не були допущені для всебічної взаємодії.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23 січня 2023 року №23/ксп «Про результати службового розслідування» встановлено факт порушення солдатом роти охорони та оборони військової частини ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України та неврахування швидкості руху, інтервалу та дистанції під час керування бронеавтомобілем БТР-70 що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно п. 2.2 Правил дорожнього рух України, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання матеріальної шкоди. Будь-якої вини чи протиправних дій з боку Військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шашликов Д.Г., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відповідність оскаржуваного рішення суду першої інстанції законодавству України та матеріалам справи, просить апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

14 січня 2023 року о 09 год 45 хв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , керуючи бронетранспортером 70 номерний знак НОМЕР_3 на 985 км. автодороги М-30 у м. Підгородне Дніпропетровської області допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , та вантажним автомобілем «DAF XF 105.410» реєстраційний номер НОМЕР_4 з напівпричепом « НОМЕР_5 » реєстраційний номер НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року у справі №175/324/23 військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАП та стягнуто з нього штраф в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Згідно вказаної постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 14 січня 2023 року перед виїздом о 06.30 годині водій ОСОБА_2 , в порушення вимог п.2.3«а», «б» Правил дорожнього руху України, не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу бронетранспортеру 70 номерний знак 785, внаслідок чого в подальшому скоїв ДТП із автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 та вантажним автомобілем «DAF XF 105.410» реєстраційний номер НОМЕР_8 з напівпричепом «VPS CN50» реєстраційний номер НОМЕР_6 , що спричинило пошкодження транспортних засобів, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року по справі №175/324/23 не оскаржувалась та набула законної сили.

16 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про відшкодування оціненої шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ.

МТСБУ надало відмову у задоволенні заяви позивача, у зв`язку із тим, що не має правових підстав для виплати відшкодування з фонду захисту потерпілих, оскільки шкода, заподіяна транспортним засобом, для якого Законом не встановлено коригуючий коефіцієнт.

Судовим експертом було виконано товарознавчу експертизу, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_1 було завдано матеріального збитку, як власнику колісного транспортного засобу - автомобіль «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, на дату дослідження складає 71 945,80 гривень.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та покладення обов`язку нести відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки на Військову частину НОМЕР_1 .

Апеляційний суд в повній мірі з такими висновками суду погоджується та зазначає наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Відповідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно ч.3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги и заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року у справі №175/324/23 військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та стягнуто з нього штраф в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Вказаною постановою встановлено, що 14 січня 2023 року перед виїздом о 06.30 годині водій ОСОБА_2 у порушення вимог п.2.3«а», «б» Правил дорожнього руху України не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу бронетранспортеру 70 номерний знак 785, внаслідок чого в подальшому скоїв ДТП із автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 та вантажним автомобілем «DAF XF 105.410» реєстраційний номер НОМЕР_8 з напівпричепом «VPS CN50» реєстраційний номер НОМЕР_6 , що спричинило пошкодження транспортних засобів, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доведена.

Отже, своїми діями ОСОБА_2 порушив Правил дорожнього руху України, які є в причинно-наслідковому зв`язку із настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

Відповідно ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18) зробила правовий висновок про те, що враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено та фактично не оспорюється відповідачем в апеляційній інстанції, що бронетранспортер 70 номерний знак НОМЕР_3 , за кермом якого був військовослужбовець ОСОБА_2 належить військовій частині НОМЕР_1 і ОСОБА_2 , який перебував при виконанні службових обов`язків, здійснював управління транспортним засобом як військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 . Оскільки, вина ОСОБА_2 у завданні шкоди внаслідок ДТП встановлена судом, його дії були неправомірними і між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення на відповідача Військову частину НОМЕР_1 обов`язку з відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Відповідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку експерта № 2104/23 від 19 квітня 2023 року, який виконано судовим експертом Дроздовим Ю.В., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, автомобіль «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, на дату дослідження, складає 71 945,80 гривень (а.с. 18-22), й цей розмір відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 не спростовано.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.п. «в» п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 1 288,32 гривень.

З урахуванням залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шашликов Д.Г., зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача становить 5 000 гривень витрати на професійну правову допомогу. На виконання вимог ст.. 137 ЦПК України надано копію акту про надання правової допомоги, довідки про отримання грошових коштів. Просить витрати на професійну правову допомогу стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу апеляційний суд виходить з наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 та від30 вересня 2009 року №23-рп/2009.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Відповідно п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 та у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/2018 року.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано копію Договору про надання правової допомоги № 83/2024 від 26 квітня 2024 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Легал Партнерс Юкрейн» в особі керуючого партнера Шашликова Д.Г. та ОСОБА_1 , копію Акту про надання правової допомоги від 29 квітня 2024, відповідно якого сторони погодили надання та оплату юридичних послуг у вигляді супроводження справи № 216/3128/23 в Дніпровському апеляційному суді стосовно поданої апеляційної скарги Військовою частиною НОМЕР_1 та визначили оплату послуг за наданим Договором 5 000 гривень, довідку про отримання винагороди в розмірі 5 000 гривень.

Також до відзиву на апеляційну скаргу додано копію ордеру серії АЕ № 1282118 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Шашликовим Д.Г.

Отже, з урахуванням наведеного та висновку апеляційного суду про залишення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 без задоволення, колегія суддів апеляційного суду, прийнявши до уваги, що наданими до суду документами підтверджено обґрунтованість, необхідний фактичний обсяг наданих адвокатом юридичних послуг, виходячи з засад цивільного судочинства щодо справедливості, добросовісності та розумності судових витрат на правничу допомогу, приходить до висновку про відшкодування понесених позивачкою витрат на професійну правову допомогу в сумі 5 000 гривень.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених судових витрат на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції 5 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 07 серпня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста