ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 737/292/24

Головуючий у першій інстанції Рубаненко Н. Ю.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1388/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Чернігівська обласна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2024 року (місце ухвалення смт. Куликівка, повний текст рішення складено 12.08.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури. В обґрунтування позову посилалась на те, що 03.03.2023 громадянку ОСОБА_2 було повідомлено про підозру, а згідно обвинувального акту від 07.03.2023 прокурором Козелецької окружної прокуратури встановлено, що використання позивачкою земельної ділянки із кадастровим номером :03:001:0503, площею 2,0000 га, що розташована на відстані 3 км від с. Грабівка Куликівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району призвело до порушення цілісності поверхневого шару ґрунту, а саме зняття за допомогою спеціальної техніки ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу та влаштування на ній штучної водойми (ставка) загальною площею 0,051 га, що не дає можливості для відтворення природних властивостей землі і використання з метою сільськогосподарського виробництва.

11.05.2023 Куликівський районний суд Чернігівської області постановив вирок у справі № 737/143/23, провадження № 1-кп/737/24/23 яким визнав позивачку невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 254 КК України та виправдав за ч. 5 ст. 191 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з не доведенням вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18.01.2023 вирок суду першої інстанції було залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Позивачка посилається, що перебувала під слідством та судом з 03.03.2023 (дата вручення повідомлення про підозру) до 18.01.2023 (дата набрання законної сили постанови суду), тобто протягом цього періоду була у постійному психологічного напруженні, що негативно вплинуло на її психологічний стан, працездатність, продуктивність праці та відносини в сім`ї, оскільки починаючи з 03.03.2023 позивачка знаходилась у постійному психологічному напруженні внаслідок того, що її звинуватили та мають засудити за скоєння злочину якого вона не здійснювала, за вказаний період здійснювалися слідчі та інші дії направлені на доведення її вини у скоєнні злочину, який вона не вчиняла, тобто позивачка не мала можливості працювати та втратила заробіток на протязі майже 11 календарних місяців.

У позові позивачка просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 94 664, 51 грн в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 31.07.2024 позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача Чернігівська обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури задоволено.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної та матеріальної шкоди 94 664, 51 грн, а саме: 74 664,51 грн на відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн на відшкодування юридичної допомоги.

Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок держави.

Рішення суду обґрунтовано тим, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачці було завдано моральної шкоди, однак, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховано, що ОСОБА_1 не була засуджена, щодо неї не було обрано запобіжного заходу, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, відомості про звернення позивачки за медичною чи психологічною допомогою у зв`язку з кримінальним переслідуванням також відсутні, та з урахуванням принципів поміркованості, розумності, справедливості, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, місцевий суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи. Стягуючи з держави Україна на користь позивачки 20 000 грн втрат на професійну правничу допомогу місцевий суд виходив з доведеності вказаних вимог належними доказами вказавши при цьому, що адвокат позивачки - Бабинець С.П. приймав участь у кримінальному провадження на досудовому слідстві та під час розгляду справи в судах, працював з позивачкою у цій справі 10 місяців, результатом роботи захисника було виправдання позивачки, суд не вбачає підстав для зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник Державної казначейської служби України Ковбаса О.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду та зазначає, що стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивачки на відшкодування моральної, матеріальної шкоди та відшкодування витрат на правничу допомогу є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що залучення Казначейства відповідачем по справі та обрання судом способу стягнення суперечить приписам ЦПК України, судом не враховано, що Казначейство, відповідно до наданих йому повноважень, взагалі не є учасником спірних правовідносин, оскільки вбачається, що заподіяна позивачці моральна шкода є наслідком незаконних дій та рішень органу досудового розслідування та прокуратури, таким чином Казначейство є неналежним відповідачем, оскільки підставою позову є порушення прав позивачки з боку правоохоронних органів. Таким чином, установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У скарзі заявник посилається, що місцевий суд помилково зазначив про стягнення шкоди на користь позивачки з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Щодо стягнутого розміру матеріальної та моральної шкоди апелянт вказує, що позивачем не надано суду доказів про заподіяння їй моральної шкоди, що полягає у постійному психологічному напруженні, яке негативно вплинуло на її психологічний стан, працездатність, продуктивність праці та відносини в сім`ї, такі твердження ґрунтуються виключно на словах. Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що позивачка не була засуджена, щодо неї не було обрано запобіжного заходу, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, відомості про звернення позивача за медичною чи психологічною допомогою у зв`язку кримінальним переслідуванням також відсутні. Разом з тим, суд першої інстанції не бере до уваги той факт, що під час досудового розслідування за участю позивачки проведено лише одну слідчу дію - допит тривалістю до 1 години, втручання в конституційні права позивачки було мінімальним, об`єктивно необхідним для забезпечення виконання завдань кримінального процесу, що не було для неї надмірним тягарем, більшість процесуальних дій слідчим виконано на підставі ухвал суду, що виключає неправомірність дій органу досудового слідства.

Апелянт зазначає, що під час визначення до стягнення суми розміру заподіяної моральної шкоди місцевий суд вірно керувався ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік», але не взяв до уваги, що у абзаці 3 ст. 8 указаного Закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн, що не звужує зміст та обсяг існуючих прав позивачки, не суперечить вимогам 13 Закону № 266/94-ВР та не потребує внесення до цього закону змін. Таким чином, визначення мінімальної заробітної плати на рівні розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду не змінює суті відшкодування, яке гарантується на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а отже апелянт вважає, що судом не досліджено в повному обсязі зазначені обставини спірних правовідносин, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає завданій шкоді.

Апелянт в апеляційній скарзі не погоджується також зі стягнутим відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу, при цьому посилається, що розмір витрат є не обґрунтованим та не пропорційним щодо предмета спору, вважає що суд першої інстанції помилково прийняв рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн, оскільки до поданої позовної заяви не надано жодного документа, який підтверджував би фактичне надання послуг, обсяг виконаних робіт адвокатом не підтверджено. Разом з тим, Державною казначейською службою України було забезпечено участь представника в усіх засіданнях по даній справі. При цьому, справа розглядалась нетривалий час з мінімальною кількістю засідань за участю представника. Про мінімальні зусилля для підготовки позовної заяви свідчить шаблонність позовної заяви та мінімальна кількість додатків долучених до позову.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення частково апеляційної скарги Державної казначейської служби України, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 03.03.2023 у кримінальному провадженні № 0001265 від 04.10.2022 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України (а.с. 11-12 т. 1).

07.03.2023 прокурором було затверджено обвинувальний акт у вказаному вище кримінальному провадженні, який скеровано до суду (а.с. 13-14 т. 1).

Згідно вироку Куликівського районного суду Чернігівської області від 11.05.2023 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України в її діях (а.с. 15-19 т. 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18.01.2024 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні було залишено без задоволення, вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 11.05.2023 щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 20-27 т. 1).

Підставою для виправдання ОСОБА_1 у судових рішення зазначено, що стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які би у сукупності та взаємозв`язку були би достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, зокрема, судами було вказано на відсутність доказів виконання обвинуваченою об`єктивної сторони злочину облаштування штучної водойми на землях сільськогосподарського призначення, та не спростовано факт існування водойми до приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки.

Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги у кримінально провадженні від 18.02.2023, укладений між адвокатом Бабинець С.П. та ОСОБА_1 (а.с. 28 т. 1) та додаток № 1 до вказаного договору (а.с. 32 т. 1), рахунок на оплату № 1/03-2023 від 07.03.2023 на оплату за послуги адвоката згідно договору № б/н від 18.02.2023 на суму 12 000, 00 грн (а.с. 29 т. 1), платіжну інструкцію від 08.03.2023 на оплату за послуги адвоката на суму 12 000, 00 грн, де платником зазначено ОСОБА_1 (а.с. 30 т. 1), Акт виконаних робіт від 15.05.2023 на суму 12 000, 00 грн (а.с. 31 т. 1), Акт виконаних робіт від 22.01.2024 на суму 8 000, 00 грн (а.с. 33 т. 1), копію квитанції від 22.01.2024 згідно акту виконаних робіт від 22.01.2024 на суму 8 000, 00 грн (а.с. 34 т. 1), копію квитанції до прибуткового касового ордера від 11.03.2024, згідно якої від ОСОБА_1 на підставі договору від 11.03.2024 прийнято 20 000, 00 грн (а.с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачці було завдано моральної шкоди, однак, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховано, що ОСОБА_1 не була засуджена, щодо неї не було обрано запобіжного заходу, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, відомості про звернення позивачки за медичною чи психологічною допомогою у зв`язку з кримінальним переслідуванням також відсутні, та з урахуванням принципів поміркованості, розумності, справедливості, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, місцевий суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи. Стягуючи з держави Україна на користь позивачки 20 000 грн втрат на професійну правничу допомогу місцевий суд виходив з доведеності вказаних вимог належними доказами вказавши при цьому, що адвокат позивачки - Бабинець С.П. приймав участь у кримінальному провадження на досудовому слідстві та під час розгляду справи в судах, працював з позивачкою у цій справі 10 місяців, результатом роботи захисника було виправдання позивачки, суд не вбачає підстав для зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції погоджується висновком місцевого суду щодо стягнутих сум, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що 03.03.2023 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, а 18.01.2024 виправдувальний вирок щодо неї набрав чинності, встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 03.03.2023 по 18.01.2024, що загалом становить 10 місяців 16 днів, встановлені обставини свідчать про незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідності та є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з зазначених положень закону, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності презюмується законодавством.

Таким чином посилання апелянта на те, що позивачкою не доведено наявність моральної шкоди, тільки як в усному порядку, тощо, не є переконливими.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у позивачки виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо неї постановлено виправдувальний вирок.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню, суд першої інстанції врахував уставлені положення судової практики та засади розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено з 01.01.2024 мінімальну заробітну плату у розмірі 7 100 грн.

Ч. 2 вказаної статті визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Дані висновки суду узгоджуються із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі №6-2203цс15.

Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати слід обчислювати розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд першої інстанції правильно встановив, що, враховуючи період перебування позивачки під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 74 664, 51 грн ((7 100 грн х 10 місяців) + (7 100 грн / 31 день х 16 днів)).

Врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі 74 664, 51 грн, вказаний розмір не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивачки як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призводить до його збагачення.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення витрат за правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи у розмірі 20 000, 00 грн колегія суддів враховує наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 року, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Встановлено, що у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності позивачка змушена була звернутись за юридичною допомогою.

Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 18.02.2023, укладений між адвокатом Бабинець С.П. та ОСОБА_1 (а.с. 28 т. 1) та додаток № 1 до вказаного договору (а.с. 32 т. 1), рахунок на оплату № 1/03-2023 від 07.03.2023 на оплату за послуги адвоката згідно договору № б/н від 18.02.2023 на суму 12 000, 00 грн (а.с. 29 т. 1), платіжну інструкцію від 08.03.2023 на оплату за послуги адвоката на суму 12 000, 00 грн, де платником зазначено ОСОБА_1 (а.с. 30 т. 1), Акт виконаних робіт від 15.05.2023 на суму 12 000, 00 грн (а.с. 31 т. 1), Акт виконаних робіт від 22.01.2024 на суму 8 000, 00 грн (а.с. 33 т. 1), квитанцію від 22.01.2024 згідно акту виконаних робіт від 22.01.2024 на суму 8 000, 00 грн (а.с. 193 т. 1).

Таким чином, з урахуванням наданих позивачем доказів, загальний розмір витрат на правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи заявлений до стягнення підтверджений відповідними доказами складає 20 000,00 грн.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно відшкодовано позивачці витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у заявленому розмірі 20 000,00 грн.

Крім того, обґрунтованими є вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 11.03.2024, укладеним між адвокатом Бабинець С.П. та ОСОБА_1 (а.с. 9 т. 1), ордером на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Бабинець С.П. у Куликівському районному суді Чернігівської області (а.с. 183 т. 1), Актом виконаних робіт від 31.07.2024 на суму 20 000, 00 грн (а.с. 194 т. 1), квитанцією до прибуткового касового ордера від 11.03.2024, згідно якої від ОСОБА_1 на підставі договору від 11.03.2024 прийнято 20 000, 00 грн (а.с. 192 т. 1).

Згідно п. 1. договору про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 11.03.2024 виконавець зобов`язується за завданням замовника представляти її інтереси в Куликівському районному суді Чернігівської області та Апеляційному суді Чернігівської області з метою захисту її прав та законних інтересів у справі про стягнення моральної та матеріальної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно п. 3.1. вказаного договору сторонами визначено вартість послуг яка складає 20 000, 00 грн (а.с. 9 т. 1).

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Доводи апелянта про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, аргументуючи свої заперечення тим, що витрати є завищеними та необґрунтованими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду з позовом, позивачка просила суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 94 664, 51 грн в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної та матеріальної шкоди шкоди 94 664, 51 грн, а саме: 74 664,51 грн на відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн на відшкодування юридичної допомоги.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення місцевого суду слід змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції у такій редакції: "Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 74664, 51 грн у в рахунок відшкодування моральної шкоди та 20000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи.", в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2024 року змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції у такій редакції: "Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 74664, 51 грн у в рахунок відшкодування моральної шкоди та 20000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи."

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.11.2024.

Головуючий Судді :