КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», третя особа: ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, -

установив:

У листопаді 2016 року ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги мотивувало тим, що 04 липня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого

є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-009/494/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 300000 доларів США, зі сплатою 11 % річних, строком до 04 липня 2021 року.

04 липня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SR-009/494/2008, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з кредитного договору №ML-009/494/2008.

04 серпня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого внесено зміни та доповнення до кредитного договору.

04 серпня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до договору поруки.

Відповідачі, як позичальник та поручитель, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, грошові кошти не повернули, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 06 червня 2016 року утворилась заборгованість за цим договором у розмірі 209618,59 доларів США, з яких: 169499,15 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 40119,41 доларів США - сума відсотків.

З врахуванням викладеного ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого

є ТОВ «Діджи Фінанс», просило суд, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2006 року №ML-009/494/2008 у розмірі 209618,59 доларів США, що еквівалентно 5240883,20 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до

ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що під час укладення договору кредиту

від 04 липня 2006 року №ML-009/494/2008 між нею і АТ «Райффайзен Банк Україна» їй не було надано окремий письмовий документ із зазначенням необхідної інформації, визначеної положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У вказаному кредитному договорі та у графіку платежів не зазначений детальний розпис сукупної вартості кредиту та інші обов`язкові умови.

Аналогічні порушення вимог закону допущені і у додаткових договорах.

Кредитний договір та додаткові договори містять умови, які є несправедливими в цілому.

Зокрема, відповідно до положень ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Вона, як позичальник не мала можливості вносити зміни до змісту кредитного договору та додаткових договорів, при їх укладенні і підписанні змушена була погодитися виключно на ті умови, які були запропоновані банком. Умови кредитного договору містять положення про право банку на передачу будь-яким третім особам персональних даних позичальника, що також є грубим порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Тобто, на її думку, договір укладений з порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Просила суд, визнати недійсним кредитний договір від 04 липня 2006 року №МL-009/494/2006 зі змінами та доповненнями у вигляді додаткових договорів до кредитного договору, укладеного між нею та банком.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ОТБ Банк», правонаступником якого ТОВ «Діджи Фінанс», та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що з моменту укладення додаткового договору 04 серпня 2014 року та станом на дату подачі позову про стягнення заборгованості, сума заборгованості за тілом кредиту не змінювалась.

Відповідач факту отримання кредитних коштів не заперечувала.

Всі здійснені відповідачем погашення за кредитним договором відображені в розрахунку заборгованості наданим банком та вказані у дослідженні розрахунку заборгованості проведеним судовим експертом Тарасюком С.О. 20 травня 2019 року.

Оскільки, суми погашень здійснені боржником після укладення додаткового договору були значно менші щомісячного платежу встановленого в розмірі 3339,88 дол. США, всі вони відповідно до черговості були направлені на погашення нарахованих відсотків.

Таким чином, суд першої інстанції зробив передчасні висновки, щодо недоведеності суми заборгованості за кредитним договором відмовляючи у задоволенні первісного позову у повному обсязі, оскільки розмір заборгованості по тілу кредиту є очевидним та доведеним належними доказами.

Вважало, що при наявності сумнівів, щодо доведеного та реального розміру нарахованих відсотків, первісний позов мав бути задоволений частково, а саме: стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором №ML-009/494/2006 від 04 липня 2006 року у розмірі 169499,15 дол. США та відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Зазначало, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Просило суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №ML-009/494/2006 від 04 липня 2006 року у розмірі 169499,15 дол. США, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала письмові пояснення, в яких зазначила, що у зв`язку з відсутністю документів бухгалтерського обліку ПАТ «ОТП Банк» та інших документів, у межах наявних матеріалів, неможливо встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором №ML-009/494/2006 від 04 липня 2006 року станом на15 червня 2016 року та дослідити його відповідність розміру заборгованості, зазначеному в розрахунку заборгованості станом на 15 червня 2016 року.

Просила суд, апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року залишити без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року залишено без змін.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 03 липня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у частині позовних вимог ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування постанови Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року стало порушення апеляційним судом статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, а саме: апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам наданим сторонами, у тому числі не обґрунтував відмову

у стягненні заборгованості перед банком за тілом кредиту.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, тому в апеляційному порядку перегляду не підлягає.

При новому розгляді справи, судом апеляційної інстанції забезпечено участь учасників справи у судовому засіданні з метою дотримання принципу рівності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи учасників справи, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 04 липня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого

є АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-009/494/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 300000 доларів США, зі сплатою 11 % річних, строком до 04 липня 2021 року.

04 липня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SR-009/494/2008, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з кредитного договору №ML-009/494/2008.

04 серпня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого внесено зміни та доповнення до кредитного договору.

04 серпня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до договору поруки.

14 травня 2021 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за кредитним договором від 04 липня 2006 року №ML009/494/2008, укладеним з ОСОБА_1 .

Отже, відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги, як новий кредитор, до відповідачів за кредитним договором від 04 липня 2006 року №ML-009/494/2008.

Згідно з висновком експерта Київської незалежної судово-експертної установи

від 20 травня 2019 року №2812, складеного на виконання ухвали суду першої інстанції, у зв`язку з відсутністю первинних документів (у тому числі меморіальних ордерів), повного обсягу документів бухгалтерського обліку банку (у тому числі виписки по рахунку НОМЕР_4) та суперечливої інформації щодо відображення операцій у відомостях про рух коштів (виписки) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 04 липня 2006 року по 31 грудня 2010 року про ведення документів бухгалтерського обліку у банках у межах наданих матеріалів не видається можливим у повній мірі дослідити (підтвердити або спростувати) операції надання кредитних коштів за кредитним договором від 04 липня

2006 року №МL-009/494/2006.

Не встановлено виконання банком вимоги пунктів 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо викладення в його змісті інформації про умови кредитування, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту (перелік усіх витрат за кредитним договором) та детального розпису загальної вартості кредиту для споживача.

Не можливо встановити якою є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання додаткового договору від 27 липня 2012 року №1 до кредитного договору.

Не можливо встановити розмір щомісячних платежів, у тому числі за кредитом, проценти за користування кредитом, комісії, страхові та інші платежі на момент укладення додаткового договору від 27 липня 2012 року №1.

Не можливо дослідити чи обґрунтовано нормативно та документально виконано банком оформлення операції з надання та погашення кредиту за додатковим договором від 27 липня 2012 року №1 до кредитного договору.

У зв`язку з відсутністю документів бухгалтерського обліку ПАТ «ОТП Банк» та інших документів неможливо встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором від 04 липня 2006 року №МL-009/494/2006.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 березня 2021 року №21371/20-72/10500/10501/10502/21-72, складеного на виконання ухвали суду першої інстанції, встановити, чи відповідає заявлений ПАТ «ОТП Банк» розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 липня 2006 року №МL-009/494/2006, наведений у розрахунках від 15 червня 2016 року, реальній (дійсній) заборгованості станом на 15 червня 2016 року не можливо.

Визначити, який реальний (дійсний) розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» станом на 15 червня 2016 року по кредитному договору від 04 липня 2006 року №МL-009/494/2006 з окремими відображеннями тіла кредиту, процентів та пені в рамках наданих документів неможливо.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновком експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 20 травня 2019 року №2812, висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 березня 2021 року №21371/20-72/10500/10501/10502/21-72, складених на виконання ухвали суду першої інстанції, встановлено, у тому числі, що визначити реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» станом

на 15 червня 2016 року по кредитному договору від 04 липня 2006 року

№МL-009/494/2006 з окремими відображеннями тіла кредиту, процентів та пені в рамках наданих документів неможливо, оскільки банком не надано доказів на підтвердження заявлених вимог, а саме не надано точного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору та документів для перевірки його правильності.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

У частинах1 та 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №753/23979/15-ц (провадження №61-32621св18) суд касаційної інстанції зазначив, що банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №357/2127/18 (провадження №61-10574св19) суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №712/4821/16 (провадження №61-16421св20) суд касаційної інстанції зазначив, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1171,85 доларів США та 3328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, то суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову з тих підстав, що визначити реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» станом

на 15 червня 2016 року по кредитному договору від 04 липня 2006 року

№МL-009/494/2006 з окремими відображеннями тіла кредиту, процентів та пені в рамках наданих документів, виходячи з висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 20 травня 2019 року №2812, висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 березня 2021 року №21371/20-72/10500/10501/10502/21-72, неможливо, суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою лише суду, а не експерта.

У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом.

Висновки суду першої інстанції з посиланням на висновки експертів про те, що такий розмір кредитної заборгованості встановити неможливо, не відповідає наведеним вище вимогам закону та повноваженням суду на вирішення спору по суті.

При цьому суд не позбавлений права, більше того, зобов`язаний, при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Для цього суд повинен застосувати умови кредитного договору і вимоги закону.

Суд першої інстанції, у порушення вищевказаних вимог закону, належним чином не перевірив доводи ТОВ «Діджи Фінанс»про те, що на клопотання експерта було надано виписки щодо руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 а саме: відомості щодо руху коштів (виписка) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 04 липня 2006 року по 31 грудня 2010 року; відомості щодо руху коштів (виписка) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року; відомості щодо руху коштів (виписка) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2013 року по 19 липня 2018 року.

Крім того, ОСОБА_1 при зверненні з зустрічним позовом надала квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором і вона не заперечувала факт отримання коштів за кредитним договором.

Судом першої інстанції не досліджено додатковий договір від 04 серпня 2014 року

до кредитного договору від 04 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та банком, в якому зафіксована заборгованість за тілом кредиту та на момент подання позову ця заборгованість не змінювалась, а додатком №1 (графіком платежів) до додаткового договору від 04 серпня 2014 року встановлено відповідну суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 169499,15 доларів США.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам наданим сторонами та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення первісного позову, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 197543, 50 грн.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року скасувати в частині вирішення первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ) заборгованість за кредитним договором №ML-009/494/2006 від 04 липня 2006 року в розмірі 169499,15 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ) судовий збір у розмірі по 98 771,75 грн. з кожного окремо.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба