УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2024 р. суддя Київського районного суду м. Харкова Бородіна Н.М., розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом, шляхом подання його через уповноваженого представника адвоката Халабурдіна С.В. в системі «Електронний суд» до відповідача, ОСОБА_2 , яким просить суд стягнути з останнього на свою користь кошти у розмірі 60000 грн., а також судові витрати.

Дослідивши заяву разом з доданими до неї документами, суд дійшов наступного.

Підсудністю у цивільному судочинстві визначено розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Відповідно до статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Статтею 30 ЦПК України визначено перелік позовів, які розглядаються за правилами виключної підсудності.

Так, за змістом частин 1 та 8 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

За пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За статтею 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

У зазначеній справі спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з укладенням 10.06.2013 між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який в подальшому на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14.11.2023 по справі №621/815/21 визнано недійсним.

Посилаючись на те, що на підставі вказаного рішення суду позивачку зобов`язано повернути у відання держави придбану на підставі укладеного з відповідачем договору купівлі продажу земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка просила стягнути з відповідача на її користь сплачені на виконання цього договору кошти у сумі 60000 грн за придбання земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з укладанням правочину щодо нерухомого майна, суд приходить до висновку про необхідність визначення територіальної підсудності цієї справи за правилами частини 1 статті 30 ЦПК України.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно із нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у пункті 1 статті 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України» зазначає, що суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Враховуючи викладені обставини, оскільки позовна заява ОСОБА_4 не підсудна Київському районному суду м. Харкова, наявні підстави для передачі справи за підсудністю на розгляд до Зміївського районного суду Харківської області.

Керуючись ст.ст.28, 31, 258-260 ЦПК України, суд ,-

постановив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів, - передати за підсудністю до Зміївського районного суду Харківської області.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її підписання.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Н.М. Бородіна