КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/7812/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Отрощенко Юлії Миколаївни на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року в складі судді Янченко А. В., за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Посилався на ті підстави, що 04 лютого 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики.

За умовами вказаного договору позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 договору позики, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Відповідно до п. 2.1 цього договору розмір позики становить 2 855 490 грн, що є еквівалентом 102 000 доларів США.

Відповідно до п. 5.1 цього договору строк повернення позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і діє до 04 лютого 2024 року.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню позики, 12 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О. О.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору, заставодавець передає у заставу заставодержателю 20% відсотків частки у статутному капіталі ТОВ «ГЕНЕТИК-ЛАБ».

ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання за договором позики, грошові кошти у визначений в договорі строк не повернув.

Договір позики був укладений за згодою ОСОБА_3 - дружини ОСОБА_2 , про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 03 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О. О.,зареєстрована в реєстрі за №201. Посилання на дану заяву міститься в п. 2.10 договору застави.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 4 030 540,20 грн, що є еквівалентом 102 000 доларів США, пеню в сумі 2 096 592,97 грн, 12% річних в сумі 169 613,97 грн, судовий збір в сумі 15 140 грн, всього 6 311 887 грн 14 коп.

17.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 і знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747 грн 14 коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

06.06.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Отрощенко Ю. М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

Вважає, що незастосування заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду.

Всупереч п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України судом першої інстанції помилково зазначено, що суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачам.

Відповідачу не відомо про наявність у відповідачів розрахунків рахунків.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 6 296 747, 14 грн, що є значною сумою, а також на тривалий строк неповернення відповідачами позивачу позики, скоріше за все виконання рішення та стягнення заборгованості здійснюватиметься за рахунок коштів та майна відповідачів, тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, що належать відповідачам, у межах суми позову, відповідно, є співмірним, адекватним та ефективним заходом забезпечення заявлених позовних вимог.

На час звернення із заявою про забезпечення позову позивачу було відомо, що у власності відповідачів перебувало наступне рухоме і нерухоме майно:

- незавершене будівництво - буд. АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка загальною площею 0,15 га, кадастровий номер :07:011:0318, що знаходиться на території Колощинської сільської ради в Бучанському (колишньому - Макарівському районі) Київської області;

- нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки «Toyota Alphard», 2010 року випуску;

- автомобіль марки «Nissan Leaf», 2012 року випуску;

- автомобіль марки «Nissan Leaf», 2013 року випуску;

- автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2005 року випуску;

- автомобіль марки «Honda Civic», 2007 року випуску.

Станом на момент подання апеляційної скарги відповідачі здійснили відчуження всього належного їм рухомого та нерухомого майна, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

У зв`язку з незастосуванням судом заходів забезпечення позову відповідачі, діючи недобросовісно та зловживаючи процесуальними правами, здійснили реалізацію свого майна з метою уникнення можливого його стягнення в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_4 .

Викладене свідчить про незаконність та необґрунтованість ухвали внаслідок суттєвого порушення та неправильного застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного розгляду справи та порушення законних прав та інтересів позивача.

18.07.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Михайленко Д. В. подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачам і де вони знаходяться. Відомості про те, на які саме розрахункові рахунки позивач просить накласти арешт, в яких саме фінансових установах знаходяться грошові кошти, в якій сумі та в якій валюті перебувають грошові кошти відповідачів є необхідними для забезпечення позову.

Відсутність відомостей про рахунки та вклади відповідачів не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Крім цього, звертаючись із заявою про забезпечення позову позивач не надав доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, позивачем не наведено.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створить перешкоди до виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

До відзиву на апеляційну скаргу надав довідку АБ "Укргазбанк" від 18.07.2024 про те, що ОСОБА_2 відкрито поточний рахунок, продукт "Зарплатна картка в Пакеті "Старт-Драйв", на який здійснюється зарахування заробітної плати відповідача, а відповідно до ч. 4 ст. 150 ЦПК України не допускається накладення арешту на заробітну плату.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Отрощенко Ю. М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів - адвокат Михайленко Д. В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи подану АТ «Райффайзен Банк» заяву про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики, загальний розмір якої з урахуванням моральної шкоди становить 138 750 грн. При цьому в першу чергу рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, представник заявника не доводив обставини відсутності у відповідача грошових коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову, а тому забезпечення позову шляхом арешту на майно боржника є передчасним.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Предметом судового розгляду в даній справи є вимога ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованості за договором позики в сумі 4 030 540,20 грн, що є еквівалентом 102 000 доларів США, пені в сумі 2 096 592,97 грн, 12% річних в сумі 169 613,97 грн, судового збору в сумі 15 140 грн, всього 6 311 887 грн 14 коп.

При цьому позивач у справі, обґрунтовуючи подану заяву про забезпечення позову посилався на те, що на час звернення до суду із вказаним позовом відповідачі не виконують зобов`язання по договору позики, після закінчення строку повернення позики грошові кошти повернуто не було. Звернення стягнення на предмет застави не може забезпечити повернення позики, зважаючи, що вартість предмета застави є значно меншою, ніж сума заборгованості за договором.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав інформації про номери рахунків, банківську установу, де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення суду не надав. Відсутність відомостей про рахунки та вклади відповідачів не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки враховуючи предмету спору - вимога про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 4 030 540,20 грн, що є еквівалентом 102 000 доларів США, пені в сумі 2 096 592,97 грн, 12% річних в сумі 169 613,97 грн, що є значною сумою, обставини, на які посилається позивач - тривалий строк неповернення позики, ненадання відповідачами відомостей щодо наявності у них грошових коштів або майна, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову, існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому апеляційний суд враховує, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам та забезпечать позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення про задоволення позову, в тому числі сприятимуть запобіганню потенційним труднощам у виконанні такого рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на належних відповідачам рахунках у банківських та інших кредитно-фінансових установах з огляду на відсутність доказів на підтвердження наявності у вказаних осіб рахунків, а також наявності коштів на цих рахунках, суд першої інстанції фактично переклав на заявника обов`язок вказати конкретні відкриті банківські рахунки та зазначити конкретне майно.

Такі висновки є помилковими та прийняті з неправильним застосуванням частини першої статті 150 ЦПК України, оскільки суд помилково вважав, що арешт може бути накладено на конкретне, індивідуально визначене майно та грошові кошти, що належать відповідачам.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23).

З огляду на доведеність наявності між сторонами спору, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, враховуючи предмет та підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходяться на всіх рахунках відповідачів в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах та на майно, що належить вказаним особам у межах суми позову 6 296 747 грн 14 коп.

Забезпечення позову у цій справі є пропорційним та відповідає меті застосування заходів забезпечення і свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін спору.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Аналіз пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України свідчить про те, що для його застосування необхідно встановити сукупність таких обставин:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України;

2) позивач або взагалі не має на території України майна або розмір (вартість) його майна на території України недостатній для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тобто на суд покладається обов`язок застосувати зустрічне забезпечення лише за наявності одночасного встановлення зазначених обставин у їх сукупності.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 295/940/20, від 01 квітня 2020 року у справі № 318/854/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 175/1480/21.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний будинок є приватною власністю позивача.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачається підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Відповідачі не позбавлені можливості в порядку, передбаченому частиною шостою статті 154 ЦПК України, подати клопотання про зустрічне забезпечення з обґрунтуванням наявності підстав для такого забезпечення і наданням відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Отрощенко Юлії Миколаївни задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходяться на всіх рахунках відповідачів в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах та на майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у межах суми позову 6 296 747 грн 14 коп.

Стягувач: ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 ).

Боржник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 ).

Боржник: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 ).

Строк пред`явлення постанови до виконання - три роки.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.10.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук