Справа № 211/3582/23
Провадження № 2/177/39/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 серпня 2024 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивачів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представників відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє особисто та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 , яка діяла особисто та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , а також ОСОБА_2 , звернувся з указаною позовною заявою до суду та просив усунути ОСОБА_1 та її дітям перешкоди в користуванні належним позивачу нерухомим майном, що за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх вселення, зобов`язавши ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні майном.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 зі ОСОБА_4 із 05.10.2013 по 28.03.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_7 . Також, ОСОБА_1 має від попереднього шлюбу доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу сторони придбали майно, про поділ якого у Дзержинському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області розглядається спір. Окрім того, перебуваючи в шлюбі сторони тривалий час проживали в квартирі, яка належить матері відповідача, за адресою: АДРЕСА_2 . Також, сторонами 24.05.2021 придбано житловий будинок із господарчими спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 , та кожному з них належить по частці у вказаному нерухомому майні. Після припинення шлюбних відносин позивач із дітьми проживала в даному домоволодінні, однак у подальшому відповідач створив умови, за яких вони не могли там залишатися. Так, ОСОБА_4 став приводити своїх друзів, влаштовуючи гучні гулянки з алкоголем, через що у будинку навіть відпочити стало неможливо, тому позивач разом із дітьми вимушені була виїхати з будинку. Потрапити до квартири за місцем реєстрації позивач також не може, оскільки вона належить матері відповідача. На даний час позивач не має можливості володіти та розпоряджатися власним майном та спокійно проживати з дітьми у спірному будинку, у зв`язку з чим, вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.06.2023 позовна заява направлена до Криворізького районного суду Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю.

Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2023 роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні майном, стягнення грошових коштів. У межах справи № 211/3582/23 залишено вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.

Ухвалою суду від 24.07.2023 позовна заява залишена без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, на виконання якої представником позивача 03.08.2023 подано уточнену позовну заяву та сплачено судовий збір.

Ухвалою суду від 04.08.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Представником відповідача ОСОБА_4 , адвокатом Шеметом І.О. 28.09.2023 подано відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, судові витрати покласти на позивача. Заперечення проти позову мотивовані тим, що до моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторони проживали спільно у належному їм, по частині кожному, домоволодінні, за адресою: АДРЕСА_1 . У серпні 2022 року відповідач залишив місце спільного проживання через остаточне припинення стосунків з позивачем, але через деякий час повернувся та продовжив проживати в указаному будинку, оскільки він є його приватною власністю. У квітні 2023 року між сторонами почали виникати побутові конфлікти, оскільки відповідач ОСОБА_4 не погоджувався виїхати з будинку, тим самим, на думку позивача ОСОБА_1 , не надавав останній можливості влаштувати особисте життя. Відповідач ніколи не перешкоджав та не перешкоджає позивачу та дітям користуватися вказаним будинком, проживати в ньому. Позивач має комплект ключів та цілодобовий доступ до будинку, обладнала будинок системою відеоспостереження, до якої відповідач не має доступу. Заява позивача до ВП № 1 Криворізького РУП ГУНП у Дніпропетровській області не може свідчити про наявність перешкод у користуванні майном, а лише підтверджує факт виникнення конфліктних ситуацій між сторонами (а.с.123-131).

Ухвалою суду від 21.11.2023 підготовче провадження в справі закрито, справа призначена до розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивач у судовому засіданні також пояснила, що ОСОБА_4 порушував правила співжиття, оскільки ним постійно провокував конфліктні ситуації, під час яких принижував та ображав її, останній постійно влаштовував гучні гулянки з друзями, із розпиттям алкогольних напоїв, вживанням нецензурної лексики, палінням в будинку, що робило перебування в будинку нестерпним, через що вона була вимушена разом із дітьми залишити місце проживання в с. Вільному, не зважаючи на те, що є співвласником вказаного будинку. Також пояснювала, що 25.12.2023, у той час, як вона прибула до вказаного будинку з метою забрати дитячі речі, відповідачем ОСОБА_4 щодо неї було застосоване фізичне насильство та спричинені легкі тілесні ушкодження, відомості про що, за її заявою, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Не заперечувала, що в будинку нею встановлювалися камери відеоспостереження, водночас камери виведені з ладу ОСОБА_4 , що позбавило її можливості надати докази на підтвердження викладених у позові обставин. Окрім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні 05.07.2024 пояснила, що з червня 2024 року, зважаючи на складну ситуацію у місті Кривому Розі, викликану постійним відключенням електро- та водопостачання, вона була вимушена разом із сином повернутися в будинок у с. Вільне, де на даний час вони та ОСОБА_4 проживають. Донька ОСОБА_2 з кінця серпня 2023 року виїхала до м. Львова у зв`язку з навчанням. Разом з тим, ОСОБА_1 наполягала на задоволенні позовних вимог, просила вселити її та дітей в будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди у користуванні будинком.

ОСОБА_2 , в інтересах якої ОСОБА_1 , як мати, зверталася до суду з указаним позовом, оскільки остання на момент звернення до суду була неповнолітньою та на час розгляду вказаної справи судом досягли повноліття, а отже, здатна особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (набула процесуальної дієздатності), у судовому засіданні, вже в статусі позивача, позовні вимоги підтримала та пояснила, що приблизно з лютого 2022 року до серпня 2023 року проживала разом із матір`ю, ОСОБА_1 , молодшим братом ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 . Мати зі ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Будинок за вищевказаною адресою придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період шлюбу та він належить їм на праві спільної часткової власності. На початку літа 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали виникати конфлікти, через зловживання останнім алкогольними напоями. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 іноді не міг себе контролювати, у зв`язку з чим, емоційно, було дуже складно проживати разом із ним у вищевказаному будинку. Наприкінці серпня вона, у зв`язку з навчанням, переїхала до м. Львова та приїхавши у червні 2024 року до м. Кривого Рогу, приїхала до будинку в с. Вільному, де на даний час також проживає її мати, ОСОБА_1 та молодший брат ОСОБА_7 . До будинку вона потрапила безперешкодно, ОСОБА_4 не чинив їй будь-яких перешкод у користуванні вказаним будинком, не вигонив. Разом з тим, стверджувала, що поведінка ОСОБА_4 , яка полягала в тому, що він зловживав алкогольними напоями, палив у будинку, влаштовував конфлікти зі ОСОБА_1 , що негативно відображалося на психоемоційному стані її та молодшого брата, а також ОСОБА_1 , свідчить про чинення останнім перешкод у користування будинком за вищевказаною адресою, а тому, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач ОСОБА_4 категорично заперечував, що з його боку чинилися або ж чиняться будь-які перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком по АДРЕСА_1 . Також категорично заперечував ведення ним аморального способу життя, зловживання спиртними напоями, оскільки офіційно працевлаштований та щодня перебуває на робочому місці. Виникнення між ним та ОСОБА_1 побутових конфліктів, які, зокрема, були спровоковані і самим позивачем, не є належним доказом чинення ним перешкод останній у користуванні вищевказаним будинком, як ОСОБА_1 безпосередньо, так і ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Відповідач стверджує, що побутові конфлікти викликані його небажанням залишати вказаний будинок, що, на думку позивача, заважає їй влаштовувати особисте життя. Позивач ОСОБА_1 має комплект ключів від будинку та цілодобовий безперешкодний доступ до нього, доказів протилежного суду не надано, а тому, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Від представника третьої особи, Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, при ухваленні рішення в справі покладався на розсуд суду.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надав показання про те, що зі ОСОБА_1 знайомий близько трьох років, через свою дружину, оскільки вони є подругами. Зі слів дружини відомо, що відносини у ОСОБА_1 з чоловіком не склалися, останній ображав її, вигонив з дому, у зв`язку з чим, вона вимушена була з дітьми винаймати квартиру в місті. Також повідомив, що приблизно восени 2022 року він, на прохання ОСОБА_1 , ремонтував паркан в будинку, що в с. Вільне. Ремонтні роботи тривали близько двох місяців та в той час він періодично зустрічав на території домоволодіння ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, чіплявся до ОСОБА_1 , у результаті чого між ними виникали словесні конфлікти. Фізичне насильство в його присутності до ОСОБА_1 чоловік не застосовував, також ніхто з них поліцію під час вказаних конфліктів не викликав.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні надала показання про те, що зі ОСОБА_1 знайома з 2018 року, вона є подругами та раніше проживали по сусідству, у АДРЕСА_3 . Потім ОСОБА_1 разом із чоловіком та дітьми переїхали в будинок, який придбали в с. Вільному. Одного разу на запрошення ОСОБА_1 вона приїхала до них у с. Вільне в гості, та бачила, що ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 неодноразово скаржилася на поведінку чоловіка, що він вигонить її з дому, ображає та принижує.

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , 05.10.2013 уклали шлюб, який розірвано рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.03.2023 (а.с.9, 12-13).

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 (а.с.10). Окрім того, від попереднього шлюбу у позивача ОСОБА_1 є донька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

У період перебування в шлюбі, сторони 24.05.2021 придбали житловий будинок із надвірними забудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1772 га, кадастровий номер :01:001:0222, за тією ж адресою, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.14-17, 20-23).

На підставі договорів купівлі-продажу від 24.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., номер в реєстрі 2248 та 2249, зареєстровано право спільної часткової власності по частці житлового будинку та земельної ділянки за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.18, 19, 24, 25).

Представник позивача ОСОБА_18 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся 11.05.2023 до ВП № 1 Криворізького РУП ГУНП у Дніпропетровській області із заявою про злочин, в якій зазначив, що ОСОБА_4 створив ОСОБА_1 із сином умови, за яких проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо, оскільки постійно вчиняє сварки, водить різних гостей, із якими розпивають спиртні напої та ведуть себе неналежним чином. Коли 09.05.2023 ОСОБА_1 приїхала за місцем своєї реєстрації до квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить матері ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , щоб вселитися в неї, остання не дала змоги це зробити, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 з дитиною вимушені звертатися за допомогою до знайомих у пошуках житла (а.с.36-37).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути, реальним, дійсним та існувати безпосередньо на момент її звернення до суду.

При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У зв`язку з цим, важливим є з`ясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 переслідувала за мету захист своїх житлових прав та її дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , реалізація яких є паралельною із захистом права власності на домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності декількох співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено ст. 358 ЦПК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Отже, вимоги про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Проте, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, змінив ключі, замки, або систематично порушує правила співжиття, натомість судом встановлено, що позивачі безперешкодно потрапляли до будинку та перебувають у ньому на теперішній час, що останніми не заперечувалося.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що вона з дітьми була вимушена виїхати з будинку через порушення відповідачем ОСОБА_4 правил співжиття, створення останнім несприятливих умов для проживання, оскільки відсутні відомості про застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу з приводу протиправних дій відповідача, на які посилається позивач.

Показання свідків не є належними доказами чинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 , сину ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Зокрема, посилання свідків на те, що під час їх перебування в будинку в с. Вільне, ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння та між ним і ОСОБА_19 виник побутовий конфлікт, не може свідчити про наявність перешкод у користуванні будинком, а лише підтверджує факт виникнення конфліктних ситуацій між сторонами на побутовому грунті. Жоден свідок не підтвердив систематичність порушення ОСОБА_4 правил співжиття, не підтвердженні вказані факти зверненням позивача чи іншими членами сім`ї до правоохоронних органів, складанням щодо ОСОБА_4 обмежувальних приписів, тощо, та що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Окрім того, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є заінтересованими особами, оскільки перебувають зі ОСОБА_1 у дружніх відносинах.

Посилання позивача ОСОБА_1 , як на доказ чинення перешкод у користуванні будинком, на заяву про злочин від 11.05.2023 та висновок спеціаліста судово-медичного експерта від 16.01.2024 № 3, згідно з яким у останньої виявлено легкі тілесні ушкодження, які, зі слів ОСОБА_1 їй спричинив колишній чоловік, також не є належними, оскільки результатів розгляду заяви суду не надано, за яких обставин спричинені ОСОБА_1 тілесні ушкодження і чи причетний до цього саме ОСОБА_4 , судовим рішенням не встановлено.

У судовому засіданні встановлено, що конфлікти між сторонами виникають на ґрунті побутових питань і не призводять до обмеження їх прав як співвласників, доказів зворотного позивачами суду не надано.

Окрім того, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувалося, що на момент розгляду справи в суді, а саме, з червня 2024 року, вони проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у який вони вселилися безперешкодно.

Також, переглядом наданих сторонами відеозаписів із камер відеоспостереження, які встановлено за вищевказаною адресою ОСОБА_1 , що нею не заперечувалося, остання, у той період часу, коли не проживала в будинку за вищевказаною адресою, безперешкодно до нього потрапляла, відмикаючи вхідні двері наявним у неї ключем, безперешкодно перебувала у будинку. Також вказаними відеозаписами не підтверджено перебування на території домоволодіння будь-яких осіб, які б вживали спиртні напої, влаштовували гучні гулянки, поводили себе неналежно, порушуючи спокій мешканців цього домоволодіння. Тобто, надані відеозаписи не свідчать про порушення ОСОБА_4 правил співжиття.

Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність порушення прав позивачів у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вони проживають, у зв`язку з чим, позовні вимоги щодо вселення в будинок та зобов`язання відповідача не винити перешкоди в користуванні будинком, до задоволення не підлягають.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та йому не компенсуються.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною в справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що інтереси відповідача ОСОБА_4 у даній справі представляв адвокат Шемет І.О. на підставі договору про надання правничої допомоги від 11.09.2023.

Відповідач під час розгляду справи поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн. Розмір витрат підтверджується актом приймання-передачі робіт (послуг) від 22.07.2024, описом виконаних робіт (наданих послуг), із наведеними у них розрахунками робіт за надані адвокатом послуги та визначення розміру витрат, необхідних для надання правничої допомоги у сумі 11000,00 грн.

Суд вважає, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова ВП ВС від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 справі № 904/4507/18).

Також у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2022 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Матеріалами справи доведено, що відповідач поніс витрати, пов`язані з розглядом справи, які документально підтверджені та в судовому засіданні ним заявлено клопотання про їх стягнення з позивача.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Представник позивача заперечуючи право позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зазначила про їх неспівмірність із наданими послугами, невідповідність складності справи та часу витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а тому у задоволенні клопотання про розподіл судових витрат просила відмовити.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши подані стороною відповідача докази на підтвердження понесених судових витрат, суд вважає, що заявлені відповідачем судові витрати є завищеними, неспівмірними зі складністю справи, ціною позову та часом, витраченим на підготовку адвокатом документів для подання до суду, участю в судових засіданнях.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 293 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє особисто та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання суддею.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.08.2024

Суддя: