01 листопада 2024 року Єдиний унікальний № 501/5302/23 Провадження № 2/501/19/24
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2024 року м. Чорноморські

Іллічівський міський суд Одеської області

у складі: головуючого - Тордія Е.Н. секретаря судових засідань Карпової Ю.А.

номер справи № 501/5302/23 номер провадження 2/501/19/24

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Чорноморську Одеської області цивільну справу

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

предмет та підстава позову позову : захист честі , гідності та ділової репутації

участь у справі приймали : представники позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4

ОСОБА_5

представник відповідача ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин правовідносин. Позиція сторін.

27 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з вищевказаною позовною заявою.

В обгрунування своїх вимог вказує , що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Telegram на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 та у соціальній мережі Facebook на сторінці « ОСОБА_7 расскажет...» було розміщено публікації (за посиланнями наступного змісту (мовою оригіналу): «Ну, объективно, есть история за которую ОСОБА_8 можно смело сказать, что он молодчага. У ОСОБА_9 не просто истерика, а почти приступы. Его, объективно отодвигают от всех тем/схем. Пока все это проходило относительно тихо, но уже сейчас к Грише могут полететь предъявы. Злые язычки говорят, что бывший директор Одесского онкодиспансера ОСОБА_10 занес Грише и ОСОБА_11 за должность круглую сумму (говорят больше ІНФОРМАЦІЯ_4 ). И если ОСОБА_12 , промолчал, то ОСОБА_13 может и предъявить. Самое интересное во всей этой ситуации, что ОСОБА_14 и Томашевская так оборзели, что вообще не напрягались со схемами (особенно по медицине) поэтому и развалить их не составить труда. Список компаний Томашевской, которых завели в больницы скоро будет в СЄТИ. ПЛЮС Забег ПО бомбоубежищам».

Позивач стверджує , що вказана інформація розповсюджена ОСОБА_2 , не відповідає дійсності, та викладена у формі фактичних тверджень про вчинення дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача.

Окрім того , вказана інформація формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію Одеської обласної ради як органу місцевого самоврядування,зокрема в період дії режиму воєного стану , а відтак знижує рівень довіри населення , є такою , що порушає його право на повагу до його честі, гідності , ділової репутації. Поширена відповідачем неправдива та негативна інформація вплинула на стосунки з людьми, які його оточують, негативно позначилася на авторитеті серед колег.

Тому просить суд , визнати недостовірною та такою що принижує честь та гідність та порушає право ділової репутації позивача розповсюджену інформацію.

Зобов`язати ОСОБА_2 видалити з соціальної мережі Telegram та соціальної мережі Facebook недостовірну інформацію, викладену на каналі «Ирочка расскажет...» ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та сторінці « ОСОБА_15 » ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), в публікаціях (за посиланнями ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_6 ), а саме: (мовою оригіналу): «Ну, объективно, есть история за которую ОСОБА_8 можно смело сказать, что он молодчага. У ОСОБА_9 не просто истерика, а почти приступы. Его, объективно отодвигают от всех тем/схем. Пока все это проходило относительно тихо, но уже сейчас к Грише могут полететь предъявы. Злые язычки говорят, что бывший директор Одесского онкодиспансера ОСОБА_10 занес Грише и ОСОБА_11 за должность круглую сумму (говорят больше 100к у.е.). И если ОСОБА_12 , промолчал, то ОСОБА_13 может и предъявить. Самое интересное во всей этой ситуации, что ОСОБА_14 и Томашевская так оборзели, что вообще не напрягались со схемами (особенно по медицине) поэтому и развалить их не составить труда. Список компаний Томашевской, которых завели в больницы скоро будет в сети. Плюс забег по бомбоубежищам».

Зобов`язати протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення у телеграм каналі у соціальній мережі Telegram на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) тау соціальній мережі Facebook на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), та закріплення у верхньому рядку інформації з заголовком: «Спростування недостовірної інформації на підставі рішення Іллічівського міського суду одеської області визнана недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформація (мовою оригіналу): «Ну, объективно, есть история за которую ОСОБА_8 можно смело сказать, что он молодчага. У ОСОБА_9 не просто истерика, а почти приступы. Его, объективно отодвигают от всех тем/схем. Пока все это проходило относительно тихо, но уже сейчас к Грише могут полететь предъявы. Злые язычки говорят, что бывший директор Одесского онкодиспансера ОСОБА_10 занес Грише и Со за должность круглую сумму (говорят больше 100к у.е.). И если ОСОБА_12 , промолчал, то ОСОБА_13 может и предъявить. Самое интересное во всей этой ситуации, что Гриша и Томашевская так оборзели, что вообще не напрягались со схемами (особенно по медицине) поэтому и развалить их не составить труда. Список компаний Томашевской, которых завели в больницы скоро будет в сети. Плюс забег по бомбоубежищам» шляхом розміщення вступної та резолютивної частини рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_2 понесені позивачем витрати на сплату судового збору у сумі 3220,80 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився , участь у справі приймав через своїх представників. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги , прохали їх задовольнити повному обсязі, посилаючись на надані суду докази.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, участь у справі приймала через свого представника .Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову.

В обгрунування заперечень надала відзив та додаткові пояснення. Вважала позовні вимоги безпідставними та такими , що не підтверджені належними та допустимими доказами .

Зазначила що позивачем не надано жодного доказу та не підтверджено належними способами та засобами доказування, що сторінка користувача на каналі Telegram , у соціальній мережі Facebook дійсно належить відповідачу ОСОБА_2 .

Проте зазначила , що дана публікація є гострою критикою дій особи, яка займає публічну посаду. ОСОБА_16 , обіймає державну посаду, зокрема, посаду голови Одеської обласної ради, має бути відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, а межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Оспорювана інформація стосується не приватного життя позивача, а його сфери діяльності, що підтверджується проявом суспільного інтересу до особи позивача та його дій на посаді з боку журналістів, що обумовлено характером їх діяльності.

Позивач посилається на те, що в оскаржуваній ним публікації порушується питання про вчинення дій, що містять ознаки злочину проте, жодним чином свої посилання не підтверджує. Ці припущення є гіпотетичними та оціночними судженнями, сам факт їх публікації привертає увагу до того, що діяльність посадовців повинна бути відкритою для перевірки. Суспільство має право знати, чи дійсно посадовець здійснює ефективне управління та чи добросовісно виконує свої обов`язки. У демократичному суспільстві критика з боку медіа та громадян є необхідною для контролю за діями влади.

Також зазначила ,що позивач та його представники просять визнати недостовірною інформацію щодо інших осіб, про яких по суті йдеться у контексті всієї публікації, тобто осіб, які не є учасниками цієї справи та які не зверталися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Таким чином, вимоги позивача щодо спростування інформації, яка стосується інших осіб, є безпідставними. Звертаючи усю свою увагу на оціночні судження, що стосуються ОСОБА_17 та наголошуючи на їх негативному та образливому формулюванню, позивач та його представники не враховують дійсний зміст висловлювання в цілому, його контекст, направленість публікації загалом.

Оспорюванні позивачем висловлювання вирвані з контексту всієї публікації, вони є виключно критикою діяльності, оцінкою дій публічних осіб, що направлено на висвітлення важливих тем, та щоб звернути увагу на питання, яке має суспільний інтерес.

На підставі викладеного, наявних доказів просила в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.

Ухвалою суду від 01 січня 2024 року позовна заява ОСОБА_16 у зв`язку з невідповідністю положенням ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України була залишена без руху.

Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 29 січня 2024 року.

Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодекс України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

21 січня 2024 року представником відповідача до суду надісланий відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 6 березня 2024 року було повернуто відповідно до п.1 ч.4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України.

14 лютого 2024 року представником відповідача заявлено клопотання про виклик свідків.

15 березня 2024 року представником відповідача у друге до суду надісланий відзив на позовні вимоги.

29 квітня 2024 року представником позивача надіслана віддповідь на відзив.

Ухвалами суду , постановленими без виходу в нарадчу кімнату від 16 травня 2024 року, 13 червня 2024 року підготовче засідання відкаладено через неявки сторін.

Ухвалою суду від 1 липня 2024 року підготовче засідання закрито , справу призначено до судового розгляду.

8 жовтня 2024 року та 21 жовтня 2024 року представником відповідача до суду надані додаткові пояснення .

Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

До матеріалів справи надані копії публікацій від 14 вересня 2023 року у соціальній мережі Telegram на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 та у соціальній мережі Facebook на сторінці « ОСОБА_7 расскажет...» було розміщено публікації (за посиланняминаступного змісту (мовою оригіналу): «Ну, объективно, есть история за которую ОСОБА_8 можно смело сказать, что он молодчага. У ОСОБА_9 не просто истерика, а почти приступы. Его, объективно отодвигают от всех тем/схем. Пока все это проходило относительно тихо, но уже сейчас к Грише могут полететь предъявы. Злые язычки говорят, что бывший директор Одесского онкодиспансера ОСОБА_10 занес Грише и ОСОБА_11 за должность круглую сумму (говорят больше ІНФОРМАЦІЯ_4 ). И если ОСОБА_12 , промолчал, то ОСОБА_13 может и предъявить. Самое интересное во всей этой ситуации, что Гриша и Томашевская так оборзели, что вообще не напрягались со схемами (особенно по медицине) поэтому и развалить их не составить труда. Список компаний Томашевской, которых завели в больницы скоро будет в СЄТИ. ПЛЮС Забег ПО бомбоубежищам» ( т.1 а.с.14-17).

Позивач, в особі своїх представників стверджує , що вказана інформація росповсюджена ОСОБА_2 не відповідає дійсності, та викладена у формі фактичних тверджень про вчинення дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача.

Окрім того , вказана інформація формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію позивача , а відтак є такою , що порушає його право на повагу до його честі, гідності , ділової репутації. Поширена відповідачем неправдива та негативна інформація вплинула на стосунки з людьми, які його оточують, негативно позначилася на авторитеті серед колег.

Представник Відповідача, заперечувала проти позовних вимог , на думку сторони відповідача жодного реального та належного доказу того, що дана інформація розповсюджена ОСОБА_2 , якимось чином порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, позивачем - не надано.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні засвідчила, що в світі подій пов`язаних з призначенням на посади в закладах охорони здоров`я , вона як громадський спостерігач та маючи медичну освіту засвідчила , що підстави для висвітлення такої інформації були. Дійсно були призначення осіб, які не мають медичної освіти на посади керівників медичних закладів. Також , не поодинокі випадки зловживання грошовими коштами при закупівлі медичного обладнання , передачі в оренду у приміщень що належать обласному окноцентру, про що вона неодноразово висловлювала в своїх публікаціях.

Журналісти в свою чергу висвітлюють інформацію відносно таких подій, ОСОБА_19 вона особисто не знає але за його діями на теперішній час спостерігає громадськість , оскільки він - як голова облради має широкий спектр повноважень на теперішній час . Будь - яка публікація є наслідком дій публічної особи. Висловлювання на його адресу , критичне ставлення людей до тих подій які описані за його участю , у тому числі при призначені ОСОБА_13 , не можна вважати такими , що порушають його честь та гідність та немайнові права , це оцінка його діяльності не завжди , така яку він хотів почути.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду , свідка , дослідивши надані суду докази , приймає наступне рішення.

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Згідно зі статтею 201 Цивільного кодексу України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Статтями 297, 299 Цивільного кодексу України передбачено ,що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 (далі «Постанова Пленуму ВС України №1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин:

? поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

? поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

? поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

? поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти, зокрема: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як роз`яснено у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню.

Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

На необхідності чіткого розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria») суд виснував про те, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

За змістом статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частин першої та другої статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України і статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 Цивільного процесуального кодексу України).

У частині другій статті 78 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Позивач просить визнати поширену інформацію недостовірною проте, яка саме інформація є недостовірною не зазначає, оскільки в наданих суду публікаціях йдеться мова не тільки про позивача.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Перевірити на достовірність можна висловлювання, які містять фактичні дані, на відміну від висловлювань, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Оспорювана публікація не містить фактичних тверджень та викладене у формі уяви автора, а тому не може бути визнане недостовірними. Не можна розцінити вказане висловлювання і як образу чи наклеп.

Проте , відповідач в своїх заперечень зауважила , що публікація є критичною оцінкою діяльності позивача як публічного діяча . Враховуючи обставини певних подій щодо призначення на керівні посади в медичній сфері , які висвітлювались в засобах масової інформації і не тільки відповідачем, хоча і містить некоректні висловлювання , але не підлягає спростуванню , оскільки офіційні особи органів державної влади мають бути толерантними до різкої навіть некоректної критики.

Зазначила , що саме нею були зроблені запити з приводу отримання інформація на яку посилається позивач як вчинення дій, що містять ознаки злочину.

З наданих відповідей вбачається ,що ані позивач , ані хто інший не звертався зі повідомленням щодо корупційних правопорушень чи порушень пов`язаних з корупцією в період вересня 2023 року до тепер. ( т.2. а.с. 130).

Суд не вбачає підстав кваліфікувати вислови відповідача, як такі, що принижують честь та гідність та порушують право на недоторканість ділової репутації позивача.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо.

Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Також суд враховує , що позивач - є публічним діячем , опублікована інформація не стосується його особистого життя, а пов`язана з його діяльністю.

Межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

На відміну від останньої, перша неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача.

Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується.

Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року справі № 757/39521/20-ц.

Урахувавши надані сторонами докази , суд дійшов висновку , що належних та допустимих доказів , які містили б інформацію щодо предмета доказування у даній справі, позивачем не долучено.

Висновок суду.

Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку , суд дійшов висновку ,що позовні вимоги позивачем не доведені, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі ст. ст. 10, 12, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, керуючись ст. 30, 47-1 Закону України «Про інформацію» ,пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 1 листопада 2024 року .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,зазначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий