Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2024 р.

м. Київ

справа № 755/19092/24

провадження № 2/755/10187/24

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Прокопчук Н.А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивач просить суд визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач мотивує свої вимоги тим, що в період зареєстрованого шлюбу 11.04.1992 року батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 . 15.11.2007 року шлюб між батьками було розірвано, та вони проживали окремо. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , після смерті якої Другою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , після смерті якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенком К.І. відкрито спадкову справу. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батьків. Однак, державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності померлої на зазначене майно, а також відсутності реєстрації права власності на це майно, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 рокупідготовче засідання закрито, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи.

Представник позивача ОСОБА_5 надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, правом подачі письмового відзиву на позовну заяву не скористався.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали спадкової справи № 136/2011 (а.с. 55-238), оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 08.11.1961 року зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про одруження, актовий запис № 19. (а.с. 13)

Позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження від 22.08.1962 року, актовий запис № 1582 та свідоцтвом про укладення шлюбу від 12.09.1990 року, актовий запис № 1265. (а.с. 14, 15)

За даними свідоцтва про народження від 15.09.1972 року, актовий запис № 2244, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . (а.с. 87)

У період зареєстрованого шлюбу 11.04.1992 року ОСОБА_3 придбано та зареєстровано на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено Договором купівлі-продажу квартир, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Громовою Л.В., реєстровий номер № 9-588, номер в реєстровій книзі згідно Реєстраційного посвідчення № 009814 № 92/31150. (а.с. 16-18)

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, 15.11.2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, актовий запис № 19. (а.с. 19)

За даними свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 02.02.2011 року, актовий запис № 2131 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 71 рік. (а.с. 20)

Після смерті ОСОБА_4 на підставі заяви дочки ОСОБА_1 від 25.02.2011 року, сина ОСОБА_7 , державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. відкрито спадкову справу № 136/2011. (а.с. 26, 61, 62)

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті м. Києва від 19.12.2011 року, актовий запис № 21736, ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 39 років; до майна ОСОБА_7 . Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 44/2012 від 19.01.2012 року за заявою про прийняття спадщини від спадкоємиці ОСОБА_1 , на ім`я якої 06.07.2012 року та 11.12.2012 року були видані свідоцтва про право на спадщину, - що встановлено державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори у постанові від 20.02.2024 року. (а.с. 176, 216)

За даними свідоцтва про смерть, виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУЮ (м. Київ) від 29.12.2020 року, актовий запис № 2889 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 80 рік. (а.с. 21)

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенком К.І. відкрито спадкову справу № 06/2021. (а.с. 22)

19.05.2023 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано до Другої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на частину квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 204-207, 215)

Постановою державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілої Л.С. від 20.02.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності померлої на зазначене майно, а також відсутності реєстрації права власності померлої на це майно. (а.с. 26-27)

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 11 квітня 1992 року, посвідченим Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 9-588, зареєстрованим 29.01.2002 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна».

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц)

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_3 під час перебування з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, та за відсутності доказів протилежного, суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, даний факт презюмується, а тому не підлягає встановленню у судовому порядку, оскільки сторонами спору та нотаріусами не оспорюється, що виключає задоволення позову в частині вимог позивача про визнання спірної квартири спільним сумісним майном спадкодавців.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статті 1261-1265 Цивільного кодексу України встановлюють черги спадкоємців за законом, згідно з якими до спадкоємців першої черги за законом віднесені діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилом статті 1269 Цивільного кодексу України, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (стаття 1297 Цивільного кодексу України).

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, проте особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України).

Статтею 1226 Цивільного кодексу України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц)

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Судом встановлено, що складовою предмету спору є вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за нею як єдиним спадкоємцем першої черги права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав відсутності документів, що посвідчують право власності померлої на зазначене майно, а також відсутності реєстрації права власності померлої на це майно, оскільки майно придбано у шлюбі батьком позивача ОСОБА_3 у період зареєстрованого шлюбу із матір`ю позивача ОСОБА_4 є їхньою спільною сумісною власністю, однак зареєстровано на праві власності лише за ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, керуючись положеннями законодавства України, діючого на час відкриття спадщини, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору позивач ОСОБА_1 має достатні правові підстави на визнання за нею права власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, як єдиний спадкоємець першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері позивача, ОСОБА_4 , - оскільки зазначене нерухоме майно, попри реєстрацію на нього права власності за ОСОБА_3 , є складовою спадкової маси спадкодавця ОСОБА_4 , що на момент смерті належало їй на праві спільної сумісної власності подружжя, виходячи з презумпції рівності часток, як таке, що придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Тому, встановивши коло спадкоємців першої черги, до якого належить лише дочка спадкодавця позивач ОСОБА_1 та якою подано до нотаріальної установи у встановленому законом порядку заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , суд вважає за можливе визнати за позивачем як спадкоємцем першої черги за законом право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , при цьому судом ураховано, що визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно є таким, що не порушує прав та законних інтересів третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, підлягає до часткового задоволення.

Крім того, згідно роз`яснень, наданих у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, у разі відсутності інших спадкоємців, відповідачем у справі має бути відповідний орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, на даний час єдиним органом місцевого самоврядування в м. Києві виступає Київська міська рада, яка, відповідно, є належним відповідачем в межах розгляду даної справи, та оскільки даним органом місцевого самоврядування не було порушено та/або оспорено спадкових прав позивача, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі.

На підставі викладеного, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 5, 15, 16, 392, 1217-1220, 1261-1265, 1269, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 05 грудня 2024 року.

Суддя: В.І. Галаган