Справа № 2-151/08
Провадження № 4-с/539/11/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2024

Лубенський міськрайонний районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Гуменюк Г.М.

за участю секретаря судового засідання Коновал Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нестеренко Наталія Миколаївна, на бездіяльність Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Нестеренко Н.М, звернувся до суду зі скаргою, у якій просить визнати неправомірною бездіяльність Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зняти арешт з нерухомого майна в межах виконавчих проваджень: №36627819 за виконавчим листом №2-151 від 03.04.2008 року, виданим Лубенським міськрайонним судом Полтавської області; №8118052 за виконавчим листом №2-151 від 04.06.2008 року, виданим Лубенським міськрайонним судом Полтавської області. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що у листопаді 2007 року відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» було подано позов до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №14/2006/51-Р від 28.11.2006 р. у розмірі 95031 грн. 90 коп. Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2008 року позов відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» було задоволено, на підставі даного рішення видано виконавчі листи та було відкрито виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 . Як стверджує скаржник участі в розгляді справи в суді першої інстанції він не приймав і про розгляд даної справи йому відомо не було. Лише в квітні 2024 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2024 року, ОСОБА_1 дізнався про те, що на його майно, будинок АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №36627819 від 03.12.2014 року, видавник: ВДВС Лубенського МРУЮ та на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №8118052 від 09.07.2008 року Лубенського ВДВС МРУЮ державним виконавцем Вікторенко Н.П.

У виконавчому провадженні №8118052 30.06.2011 року державним виконавцем, керуючись п.5 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий лист повернуто стягувачу.Станом на 24.05.2024 року виконавчий лист №2-151 від 04.06.2008 року на примусовому виконанні не перебуває.

У виконавчому провадженні №.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу. Станом на 13.06.2024 року виконавчий лист №2-151 від 03.04.2008 року на примусовому виконанні не перебуває, а матеріали виконавчого провадження знищено.

Матеріали цивільної справи 2-151/2008 ліквідовано у зв`язку з закінченням строків зберігання.

24.09.2024 року адвокат Нестеренко Н.М. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїз заявою про зняття арешту з майна, накладених в межах виконавчих проваджень №36627819 та №8118052, проте їй було відмовлено. Вищевикладене стало підставою для звернення до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області зі скаргою на бездіяльність Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області, щодо не зняття арешту та зобов`язання зняти арешт із майна.

В судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Нестеренко Н.М. не з`явилися, подано заяву про розгляд скарги у їх відсутності, скаргу просять задовольнити в повному обсязі.

Представник Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїв судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання скарги повідомлявся належним чином, будь яких клопотань та заяв до суду не надходило, відзиву, пояснень не надано.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання скарги був повідомлений належним чином, заяв та клопотань суду не подано.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, належно оцінивши надані по справі докази, суд приходить до висновку, що скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Суд розглядає справи керуючись принципом диспозитивності не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

В порядку розділу VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень", ст. 447 ЦПК України, передбачене право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою в разі, якщо вони вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.7 Постанови №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року, роз`яснює, що у разі визнання неправомірними рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Судом встановлено, що заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2008 року позов відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» у справі №2-151/2008 було задоволено та стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 за кредитним договором №14/2006/51-Р від 28.11.2006 року у розмірі 95031 грн. 90 коп.

На виконання вищевказаного рішення суду було видано виконавчі листи, які передано на примусове виконання у Відділ державної виконавчої служби Лубенського МРУЮ, на виконанні перебували виконавчі провадження №36627819 та №8118052 з виконання виконавчих листів № 2-151 від 03.04.2008 та від 04.06.2008 року відповідно.

У виконавчому провадженні №8118052 з примусового виконання виконавчого листа №2-151 від 04.08.2008 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96021,23 грн. на користь ВАТ КБ «Надра» 09.07.2008 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 30.06.2011 року державним виконавцем, керуючись п.5 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження, винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

У виконавчому провадженні №36627819 з примусового виконання виконавчого листа 2-151 від 03.04.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96012,23 грн на користь ВАТ КБ «Надра» 21.02.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 31.08.2017 року державним виконавцем, керуючись п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

Після укладення між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» договору від 15.07.2020 № GL48N718070_I_1 про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 28.11.2006 № 14/2006/51-Р, жодних претензій до ОСОБА_1 від ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не надходило.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №373639773 від 10.04.2024 року, на майно ОСОБА_1 , саме на будинок АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №36627819 від 03.12.2014 року, видавник: ВДВС Лубенського МРУЮ та постанови про відкриття виконавчого провадження №8118052 від 09.07.2008 року Лубенського ВДВС МРУЮ державним виконавцем Вікторенко Н.П.

На сьогоднішній день судова справа № 2-151/2008 ліквідована, а виконавчі провадження № 8118052, № 36627819 знищені у зв`язку з закінченням строків зберігання. Виконавчі листи були повернуті та повторно до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ані від ВАТ «КБ « НАДРА», ані від ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не надходили. Протягом тривалого часу (16 років) наявний арешт на майно боржника, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що позбавляє ОСОБА_1 права вільно розпоряджатися своїм майном.

24.09.2024 року скаржник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, в якій просив зняти арешти з майна, накладені на ОСОБА_1 постановою про відкриття виконавчого провадження № 8118052 від 09.07.2008 року ВДВС Лубенського МРУЮ, Головний державний виконавець Вікторенко Н.П. та зняти арешти з майна, накладені на ОСОБА_1 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер ВП 36627819 від 03.12.2014 року, видавник: ВДВС Лубенського МРУЮ.

У відповіді №24-9//44740 від 09.10.2024 року Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, в знятті арешту з майна ОСОБА_1 відмовлено, зазначено, що на примусовому виконанні у Відділі перебували виконавчі провадження: № 36627819 з примусового виконання виконавчого листа № 2-151 від 03.04.2008, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96012,23 на користь, ВАТ «КБ «Надра». 21.02.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 36627819. 31.08.2017 державним виконавцем, керуючись п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу №8118052 з примусового виконання виконавчого листа № 2-151 від 04.06.2008, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96012,23 грн, на користь ВАТ «КБ «Надра». 09.07.2008 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 8118052. 30.06.2011 державним виконавцем, керуючись п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Станом на 08.10.2024 виконавчий лист № 2-151 від 04.06.2008, виданий Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96012,23 грн. на користь ВАТ «КБ «Надра» та виконавчий лист № 2-151 від 03.04.2008, виданий Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 96012,23 гpн. на користь ВАТ «КБ «Надра» на примусовому виконанні не перебуває та повторно до Відділу не надходили. Виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника, проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У Лубенському відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні підстави, передбачені ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна боржника, накладеного за постановами державного виконавця про арешт майна боржника: № 8118052 від 09.07.2008 та № 36627819 від 03.12.2014. Виконавчі провадження № 36627819, №8118052, де є боржником ОСОБА_1 , згідно Правил діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями (пункт 4розділу XI ) знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону Закон України «Про виконавче провадження», в редакції від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють Державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов' язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту ч. 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного

виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Частинами 4, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду

Водночас, в силу частини 1 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною другою вказаної статті визначено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України Про виконавче провадження підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

-закінчення виконавчого провадження;

-повернення виконавчого документа стягувачу;

-повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV, яка, зокрема, передбачає зняття арешту з майна боржника. Разом із тим, вказаного державний виконавець не зробив.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядж ання своїм майном.

Відповідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч.ч.1, 2ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно ч 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2020 р. у справі №817/928/17 дійшов висновку, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю працівників органу Державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022року зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.»

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

28 серпня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у справі №947/36027/21, викладаючи аргументи у прийнятій постанові також констатував невиправдане втручання у право на мирне володіння майном боржника.

Станом на момент звернення до суду виконавчі провадження ВП №36627819 та ВП №8118052 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в сумі 96012,23 грн. є повернутими, відсутні майнові претензії з боку стягувача (виконавчі провадження знищені, строк пред`явлення виконавчих документів до виконання минув), а тому з огляду на викладене, в межах ВП №36627819 та ВП №8118052 немає законних підстав на даний час для подальшого застосування арешту майна.

Таким чином, при розгляді скарги, судом встановлено наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчих проваджень, що, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом (абзац другий частини третьої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII, чинного на час відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з майна (далі - Закон № 1404-VIII)).

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини (абзац четвертий частини третьої статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 59 Закону № 1404-VIII, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що не вжиття начальником Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції заходів щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчих проваджень №36627819 та №8118052, є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право скаржника підлягає захисту.

Щодо строку звернення з вказаною скаргою, то суд вважає, що строк для звернення до суду скаржником з вказаною скаргою пропущений не був, так як бездіяльність посадових осіб органів ДВС є триваючою. Лист органу ДВС, яким повідомлено скаржника про відсутність підстав для зняття арешту з майна отримано представником скаржника 23.10.2024року. У зв`язку з зазначеним скаржником дотримано строк для звернення до суду із скаргою.

Окрім цього суд наголошує, що необхідною умовою судового захисту має бути не лише можливе порушення закону, а й доведення належними, допустимими та достатніми доказами порушення, невизнання чи оспорювання права чи інтересу скаржника в цьому випадку ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею ст. 452 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати : на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді, суд враховує те, що дана цивільна справа є малозначною, всі обставини по цій справі були встановленні в судовому порядку.

Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Згідно частин 2, 3, ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Нормами ЦПК України передбачено співмірність гонорару адвоката, тобто заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Гонорар адвоката має бути розумним з урахуванням витраченого адвокатом часу. Витрати мають бути обґрунтованими, документи, що підтверджують витрати, мають бути складені належним чином.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для подання даної скарги, скаржник звернувся за правовою допомогою до адвоката Нестеренко Наталії Миколаївни, з якою було укладено відповідний договір про надання правової допомоги № 08/05/24НА від 21.05.2024 року та № 14/07/24НА від 30.07.2024 року, у відповідності до умов яких погоджено надання правничих послуг, визначено суми гонорару у розмірі 1000грн. та 15000грн. На підтвердження понесених судових витрат надано наступні документи: Детальний опис виконаних робіт та наданих послуг від 01.08.2024 р.; Акт виконаних робіт від 01.08.2024 р.; Детальний опис виконаних робіт та наданих послуг від 02.12.2024 р.; Акт виконаних робіт від 02.12.2024 р.; копія Договору про надання правничої допомоги № 08/05/24НА від 21.05.2024 року; копія квитанції про оплату гонорару від 21.05.2024 року; копія Договору про надання правничої допомоги № 14/07/24НА від 30.07.2024 року; копія Квитанції про оплату гонорару від 01.08.2024 року.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи об`єм та характер наданих послуг, їх складність, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000 грн. не відповідають критеріям реальності (їхньої дійсності і необхідності) та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи, сталою правовою позицією і безумовно є завищеними, тому вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиціїв користь скаржника витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з вимог ч.4 ст.137 ЦПК України. Вказана сума на думку суду є об`єктивно обґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 447-452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції щодо не зняття арешту належного ОСОБА_1 нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження №36627819 за виконавчим листом №2-151 від 03 квітня 2008 року, виданим Лубенським міськрайонним судом та в межах виконавчого провадження №8118052 за виконавчим листом №2-151 від 04 червня 2008 року, виданим Лубенським міськрайонним судом.

Зобов`язати начальника Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, або іншу уповноважену особу, зняти арешт із майна ОСОБА_1 , який накладено в рамках виконавчого провадження №36627819 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер №36627819 від 03.12.2014 року (номер запису обтяження 7923050, видавник ВДВС Лубенського МРУЮ) та в рамках виконавчого провадження №8118052 накладений постановою про відкриття виконавчого провадження №8118052 від 09.07.2008 року (номер запису обтяження 7534977, видавник ВДВС Лубенського МРУЮ, Головний державний виконавець Вікторенко Н.П.).

Стягнути з Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. (три тисячі гривень).

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуюча суддя Г.М Гуменюк