Справа № 442/184/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/269/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Коцана Руслана Мар"яновича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року у складі судді Хомика А.П. в справі за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , правонаступниками якої є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_9 , Дрогобицької окружної прокуратури про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та знесення самочинного будівництва,-

встановив:

У січні 2021 року позивач Дрогобицька міська рада звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , з участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_9 , Дрогобицької окружної прокуратури, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та знесення самочинного будівництва.

Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року № 442/4139/16 визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, постановою Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовлено.

В ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що згідно із технічним паспортом від 02.02.2016 КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» на нежитлове приміщення № 2/1 під літ.А-1 на АДРЕСА_2 площею 7,8 кв.м., характеристики такого: фундамент - бутобетон, стіни-багатошарові панелі, покрівля-лист профільний, перекриття - панелі, підлога-плитка, електрика-так, водовідвід так, каналізація - так.

Таким чином, спірну нежитлову будівлю не можна віднести до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим, вирішуючи спір суд не врахував, що відповідно до Закону України «Про планування і забудову територій», будівництво об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, вирішуючи спір про визнання права власності, суд своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу, а також така не надавалася жодному з них під здійснення згаданого будівництва розпорядником земельної ділянки Дрогобицькою міською радою.

При цьому, в ході розгляду відповідної справи встановлено, що самочинно побудоване нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :01:006:0117. Власником відповідної земельної ділянки є Дрогобицька міська рада, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Після набрання рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2018 року (котре у подальшому було скасовано) законної сили ОСОБА_1 зареєструвала відповідне самочинне будівництво у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У подальшому, відповідне самочинне будівництво продано на підставі Договору купівлі-продажу від 30 липня 2018 року на користь ОСОБА_5 , а згідно Договору купівлі-продажу від 17 грудня 2018 року на користь ОСОБА_2 .

Оскільки рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2018 року скасовано, ОСОБА_1 не набула права власності на спірне самочинне будівництво і не мала права здійснювати його відчуження.

Більше того, нежитлове приміщення пл. 7,8 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 є самочинно побудованим.

Таким чином, оскільки спірне нежитлове приміщення є самочинним будівництвом, на котре ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку права власності, таке самочинне будівництво підлягає знесенню відповідно до ст. 376 ЦК України, а також недійсними є усі правочини, предметом яких виступало відповідне самочинне будівництво.

Позивач просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 предметом якого є нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 7.8 кв.м., визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 17 грудня 2018 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 предметом якого є нежитлове приміщення розташоване за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 7.8 кв.м, котрий зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 29489017, зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_8 знести самочинне побудоване нежитлове приміщення загальною площею 7.8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,001 га кадастровий номер: :01:006:0117.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 липня 2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 7.8 кв.м.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 17 грудня 2018 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 предметом якого є нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 7.8 кв.м., котрий зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 29489017.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_8 знести самочинне побудоване нежитлове приміщення загальною площею 7.8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,0011 га кадастровий номер :01:006:0117.

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в дохід держави 4540 грн. судового збору, в рівних частинах.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , в особі адвоката Коцана Руслана Мар`яновича, з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Покликається на те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення після набрання рішенням суду законної сили та до моменту його скасування в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, на момент відчуження майна не було жодних перешкод для його продажу, оскільки ОСОБА_1 на момент продажу уже володіла таким протягом двох років та зі сторони міської ради не було жодних претензій, скарг чи виявлення будь яких порушень.

Стверджує, що задоволення позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними є безпідставним, оскільки такі були вчинені відповідно до чинного законодавства.

Також зазначає, що на момент вчинення правочину від 17.12.2018 про постанову Львівського апеляційного суду від 29.08.2018 у справі № 442/4139/16 не було відомо, при цьому нотаріусом не було виявлено будь яких обтяжень.

Таким чином, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем та поніс витрати на придбання майна, тому позбавлення цього майна призведе до фінансових втрат, а такий тягар є надмірним.

Крім цього, покликаючись на договір оренди землі, укладений між Дрогобицької міської радою та ОСОБА_1 заперечує висновки суду стосовно того, що останньою було здійснено самочинне будівництво.

Більше того, нерухоме майно, яке зареєстроване у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та наявні правовстановлюючі документи, не може бути самочинним.

У подальшому були укладені договори суборенди із новими власниками майна.

Покликається на відповідну судову практику.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 травня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коцана Руслана Мар`яновича.

Провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Коцана Руслана Мар"яновича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року зупинено до залучення до участі у справі правонаступників померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачки ОСОБА_5 .

Ухвалою судового засідання від 16 квітня 2024 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Коцана Руслана Мар"яновича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року.

Ухвалою судового засідання від 18 червня 2024 року залучено до участі у справі як правонаступників відповідачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

19 липня 2024 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшла заява правонаступника відповідачки ОСОБА_6 про розгляд справи у її відсутність, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення Дрогобицького міскрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасовано, тому не створює жодних правових наслідків з моменту прийняття, відтак не могло слугувати для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , з подальшим його відчуженням на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , тому позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.07.2018 та від 17.12. 2018 є підставними.

Крім цього, будівництво спірного нежитлового приміщення у даних правовідносинах відбувалося без дотримання передбаченої законом процедури та порушує права Дрогобицької міської ради, як власника земельної ділянки, тому суд дійшов висновку, що і вимога про знесення самочинно побудованого приміщення підлягає до задоволенням, з покладенням такого обов`язку на ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , оскільки останні здійснили спірне будівництво.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Судом встановлено, що 15.07.2016 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іоптек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 12-16).

У подальшому, відповідне майно відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2018 року на користь ОСОБА_5 , котра згідно Договору купівлі-продажу від 17 грудня 2018 року відчужила таке на користь ОСОБА_2 (чоловіка ОСОБА_1 ) (а.с. 8-11).

У матеріалах справи наявний технічний план нежитлового приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

Звертаючись до суду з позовними вимогами Дрогобицька міська рада фактично свої доводи зводить до того, що суд безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, власником якої є Дрогобицька міська рада, при цьому, оскільки відповідне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2018 року було скасовано, ОСОБА_1 не набула права власності на спірне самочинне будівництво і не мала права здійснювати його відчуження, тому таке підлягає знесенню відповідно до ст. 376 ЦК України, а також недійсними є усі правочини, предметом яких виступало відповідне самочинне будівництво.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

З врахуванням того, що власником земельної ділянки кадастровий номер: :01:006:0117, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення є позивач Дрогобицька міська рада, тому є заінтересованою особою, при цьому, суд повинен перевірити, чи порушуються права та законні інтереси останньої відповідними оспорюваними правочинами.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В свою чергу, за змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

З матеріалів справи встановлено, що певні правовідносини між сторонами вже врегульовані судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Так, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року у справі 442/4139/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 ОСОБА_12 задоволено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826, 80 грн.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання права власності, суд першої інстанції своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу, а також така не надавалася жодному з них під здійснення згаданого будівництва розпорядником земельної ділянки Дрогобицькою міською радою.

При цьому, суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України, а оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади.

Колегія суддів виходить з того, що дійсно ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нерухоме майно, після набрання рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 14 червня 2018 року законної сили, однак як вже зазначалося, таке рішення у подальшому було скасоване.

В свою чергу, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.06.2015 справа №907/544/14, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Зазначений висновок узгоджується із положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висноками суду першої інстанції про те, що оскільки рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасоване, таке не створює жодних правових наслідків з моменту прийняття, тому вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.07.2018 та від 17.12.2018 є підставними та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Як зазначалося вище, власником земельної ділянки на якій розташоване спірне нежитлове приміщення є Дрогобицька міська рада.

При цьому, будівництво спірного нежитлового приміщення відбувалося без дотримання передбаченої законом процедури, вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

ОСОБА_1 стверджувала, що нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 будувала спільно з ОСОБА_8 .

Колегія суддів виходить з того, що спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, оскільки Дрогобицька міська рада, як власник земельної ділянки стверджує, що спірне самочинне будівництво порушує її права, колегія суддів погоджується з тим, що позовна вимога про знесення самочинно побудованого є підставною, а обов`язок із знесення такого підставно покладено на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , як осіб, які здійснили таке будівництво.

Крім цього, після скасування постановою Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання права власності на нежитлове приміщення, із заявами до уповноваженого органу про прийняття в експлуатацію новоствореного майна та узаконення самочинного будівництва в адміністративному порядку ні ОСОБА_1 , ні інші особи, які претендували на спірний об`єкт нерухомості, не зверталися, відтак у встановленому порядку право власності на таке майно в експлуатацію не приймалося.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Коцана Руслана Мар"яновича залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк