Провадження № 22-ц/812/1671/24 Суддя першої інстанції Костюченко Г.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/3148/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2024 року, повний текст якого складено 02 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Костюченко Г.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2024 року через засоби пошитого зв`язку Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позов обґрунтовувало тим, що 22 липня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було винесено рішення по цивільній справі № 2-577/2011 та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 08/08/2006/840-К392 від 14 серпня 2006 року у розмірі 23 907.10 доларів США (що еквівалентно 190 539.59 грн).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року у справі № 2-577/11 замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року відповідачами не виконане, жодних дій щодо погашення заборгованості вони не вчинили.

Оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор-позивач вправі вимагати стягнення з боржника відповідача в судовому порядку сум трьох процентів процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання.

Посилаючись на викладене та приписи статті 625 ЦК України ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на його користь три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 3 456.38 дол. США та витрати на правову допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 і, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3 456,38 доларів США три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судовий збір у розмірі 3 028 грн в рівних частках з кожного по 1 514 грн та витрати на правничу допомогу по 1 750 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у матеріалах справи відсутні докази про виконання відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростований.

Не погодившись з рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в додатку до позовної заяви позивача, вказуються документи, які додаються, але документи надані не в повному обсязі.

Так, кредитний договір від 14 серпня 2006 року наданий починаючи з другого аркушу, договір поруки наданий в останній сторінці що не дозволяють ідентифікувати та здійснити належний розгляд поданої вимоги позивача і встановити дійсні обставини справи.

Позов заявлений ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», проте в позові вказується про сторони кредитного договору: ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_3 за відповідним договором поруки.

Факт уступки права вимоги саме ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до позову не було додано.

Посилання та додавання до позову ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2011 року у справі № 2-577/2011 про заміну сторони виконавчого провадження не може свідчити про заміну сторони у даному зобов`язані.

Крім того норма частини 1 статті 625 ЦК України визначає те, що наслідком невиконання взятого зобов`язання ОСОБА_1 є постановлення 22 липня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва рішення по справі № 2-577/2011, за яким з відповідачів було стягнуто за тілом кредиту 18 125.95 доларів США, відсотків за користування кредиту 3 810.70 доларів США, пені 554,53 доларів США, комісії 1 915.92 доларів США, а всього 23 907.10 доларів США.

Тобто, до відповідачів вже були застосовані відповідні наслідки за порушення взятого зобов`язання.

Оскільки судовим рішенням від 22 липня 2011 року з відповідачів були стягнуті усі передбачені кредитним договором штрафні та інші фінансові санкції,- підстав для застосування частини 2 статті 625 ЦК України взагалі немає.

Також, на думку скаржника, з 23 грудня 2011 року почався перебіг строку позовної давності, встановлений у три роки.

Таким чином, 24 грудня 2014 року закінчився трирічний перебіг позовної давності.

Посилання позивача в позові щодо того, що було введено карантинніобмеження, взагалі не свідчать про те, що позивач був позбавлений права у встановлений строк подати відповідний позов до суду, а відтак період нарахування, стягнення 3% річних є не законним і таким, який порушує встановлену позовну давність.

Судом першої інстанції задоволена сума витрат на професійну правничу допомогу складає 3 500 грн, що, на думку відповідача є завищеною.

Позивач не довів надання йому правничої допомоги, такі витрати він не поніс, а відтак стягувати їх немає жодних підстав.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надало відзив на апеляційну скаргу, де зазначало, що договір про відступлення прав вимоги та інші підтверджуючі документи щодо переходу права вимоги досліджувалися судом першої інстанції.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останнім, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Позовна давність щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ, продовжуються на строк дії такого карантину.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 14 серпня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений ний кредитний договір № 08/08/2006/840-К392, згідно з умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 20 300 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року у справі № 2-577/2011 ухвалено рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 08/08/2006/840-К392 від 14 серпня 2006 року у сумі 23 907.10 доларів США (що еквівалентно 190 539.59 грн), яка складається з: 18 125.95 доларів США заборгованість за кредитом; 3 810.70 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 915.92 грн заборгованість з комісії за користування кредитом; 54.53 доларів США пеня за порушення умов кредитного договору; та стягнуто судові витрати у сумі 1 820 грн.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2011 року у справі №-577/2011 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 залишено без змін.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року у справі № 2-577/11 замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

З розрахунку, наданого позивачем вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», було нараховано три проценти річних на суму заборгованості, яка визначена рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року у справі № 2-577/2011, за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року, що становить 3 456.38 доларів СШАтри проценти річних.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на таке.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції встановив, що 22 липня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення у справі № 2-577/2011, за яким з відповідачів було стягнуто за тілом кредиту 18 125.95 доларів США, відсотків за користування кредиту 3 810.70 доларів США, пені 554,53 доларів США, комісії 1 915.92 доларів США, а всього 23 907.10 доларів США. РішенняЛенінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року до теперішнього часу не виконано, що, як встановив суд, сторони не заперечували.

Банк 25 квітня 2024 року звернувся до суду з новими вимогами та просив стягнути солідарно з відповідачів 3 456.38 доларів США три проценти річних, нараховані згідно зі статтею 625 ЦК України за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року за виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року у справі № 2-577/2011.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та буде тривати до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин загальної позовної давності не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони, поданої до винесення судом рішення.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року. У справі № 756/8056/19 зазначено, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Суд визнає причини пропуску позовної давності поважними з ініціативи та за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Як встановлено матеріалами справи відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, заявляв відповідні клопотання при розгляді справи, тобто був обізнаний з розглядом справи. Між тим, протягом розгляду справи в суді першої інстанції не надавав суду заяв (клопотань) про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

У зазначений постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року зроблено про те, що підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності є той факт, коли відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції такі факти відсутні.

Матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог банку про стягнення нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України трьох процентів річних за виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2011 року у справі № 2-577/2011, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути питання щодо застосування позовної давності у цій справі.

Також безпідставними є аргументи апеляційної скарги про відсутність у банку права нараховувати за вказаний період проценти за користування кредитом, передбачених статтею 625 ЦК України, за несвоєчасне погашення безпідставно нарахованих процентів за користування кредитом, оскільки проценти за кредитним договором вже було стягнуті судовим рішення внаслідок застосування приписів статті 1050 ЦК України, оскільки позовна вимога про стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості є самостійною вимогою.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем тільки в частині задоволених вимог, то в іншій частині колегія суддів апеляційного суду не перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено, зокрема, й витрати на професійну правничу допомогу (частина 1, 3 статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1, пункт 3 частини 2 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового перерозподілу витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та розподілу судового збору у суду апеляційної інстанції відсутні.

При розгляді справи в суді першої інстанції представником позивача було заявлено клопотання про стягнення з відповідачів користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 500 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3080 від 10 червня 2016 року; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1244471 від 05 березня 2024 року; копію договору про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року № 02/01-24; копію додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року; копію акту про надання правничої допомоги № 3007-24 до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року.

За змістом наданих документів вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 8 500 грн, зокрема, за ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документів Клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи 4500 грн, складання позовної заяви, у тому числі формування пакету документів для подання позовної заяви з додатками для суду 4 000 грн.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи можливо визначити такі витрати у розмірі 3 500 грн, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Доводи апеляційної скарги містять заперечення щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомоги з посиланням на те, що такі судові витрати не доведені відповідними доказами.

Такі доводи колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, оскільки ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надані достатні письмові докази на підтвердження таких витрат, які не спростовані скаржником.

Суд першої інстанції при визначенні таких судових витрат дотримався вимог статей 137 ЦПК України, судової практики застосування цих норм права, викладених в постановах Верховного Суду та рішеннях Європейського Суду з прав людини, виходячи при цьому з конкретних обставин справи, її складності та об`єму наданої професійної правничої допомоги.

В суді апеляційної інстанції ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заявило клопотання про стягнення зі скаржника на свою користь витрати на професійну правничу допомогу, а саме за підготовку відзиву на апеляційну скаргу, у розмірі 5 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3080 від 10 червня 2016 року; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1267509 від 23 травня 2024 року ; копію договору про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року № 02/01-24; копію додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року; копію акту про надання правничої допомоги № 2110-24 до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на суму 5 000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом робіт на підставі договорупро надання правової допомоги від 02 січня 2024 року № 02/01-24.

Представник відповідача в судовому засідання не погодився з визначеним позивачем розміром витрат на професійну правничу допомогу та просив його зменшити.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

З урахуванням фактично виконаної адвокатом позивача роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на складання відзиву, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.