провадження № 22-ц/824/4554/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 42 488 001 грн. 77 коп., з яких: 8 544 040 грн. - основна сума боргу, 1 899 717 грн. 21 коп. - сума боргу з урахуванням індексі інфляції, 858 498 грн. 56 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 31 185 746 грн. - сума пені відповідно до п. 8 договору позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 5 491 100 грн., що є еквівалентом 215 000 доларів США строком на 14 днів. 14 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 27 серпня 2017 року, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняла у власність 8 937 000 грн., що є еквівалентом суми 331 000 доларів США, яку відповідач зобов`язалася повернути протягом трьох місяців до 13 грудня 2017 року. 20 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 27 серпня 2017 року, відповідно до якого сторони погодили, що на додаток до суми позики у розмірі 5 491 100 грн., зазначеній у основному договору, фактичне отримання якої позичальник цим підтверджує, позикодавець передав у власність позичальника додатково ще 3 132 000 грн., що є еквівалентом суми 116 000 доларів США. Загальну суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю у повному обсязі готівкою не пізніше 14 квітня 2018 року. 28 лютого 2020 року приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.М. посвідчено заяву, відповідно до якої позивач отримала від відповідача 392 960 грн. в погашення заборгованості за договором позики від 27 серпня 2017 року. На теперішній час відповідач не виконала повністю своїх зобов`язань за договором позики. Відтак, ОСОБА_1 зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі 1 відсоток від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, включаючи день оплати, а також 3 відсотки річних від простроченої суми.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 серпня 2017 року станом на 19 липня 2021 року у розмірі 8 544 040 грн. 00 коп., інфляційні втрати за період з 15 квітня 2018 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 911 574 грн. 00 коп., інфляційні втрати за період з 29 лютого 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 987 183 грн. 48 коп., три проценти річних за період з 15 квітня 2018 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 503 046 грн. 93 коп., три проценти річних за період з 29 лютого 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 352 529 грн. 43 коп., пеню за період з 20 липня 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 31 185 746 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставини, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вона не була і не є стороною договору позики від 28 серпня 2017 року, оскільки за дійсними обставинами справи гроші за вказаним правочином у борг отримав близький знайомий позивача ОСОБА_4 , а відповідач у цих правовідносинах виступала майновим поручителем, передавши ОСОБА_2 у якості застави належні їй на праві власності нерухоме майно та корпоративні права юридичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності. Суд першої інстанції в інтересах позивача перешкодив відповідачу у доказуванні вищенаведених обставин, поклавши в основу рішення виключно відомості, які містилися у наданих стороною позивача письмових доказах. Суд першої інстанції виступив інструментом безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача, адже, вже отримавши компенсацію за позичені ОСОБА_4 гроші завдяки оскаржуваному рішенню суду першої інстанції ОСОБА_2 повторно стягує їх з відповідача, та й ще з нарахуванням пені, яка більш ніж в три рази перевищує суму переданих ОСОБА_4 у борг грошей, та вже повернутих за рахунок майна відповідача. Відповідач також зазначає, що з самого початку розгляду справи суд допустився грубих порушень норм ЦПК України, закривши підготовче засідання 14 вересня 2021 року. Саме 14 вересня 2021 року суд вирішив питання про залучення до участі у справі третьої особи, яка лише після цього могла реалізувати свої процесуальні права щодо подання письмових пояснень та доказів. Як вбачається з технічного запису судового засідання 14 вересня 2021 року, не дивлячись на зауваження сторони відповідача про наявність невирішених питань, які мають вирішуватись у підготовчому провадженні, суд підготовче засідання все ж закрив, а з приводу невирішених питань вказав, що всі невирішені питання будуть вирішуватись з урахуванням поважності причин під час розгляду справи по суті. Відповідач зазначає, що предметом позову у справі є стягнення з неї 42 488 001,77 грн. На обґрунтування цього позову позивач надала суду нотаріально засвідчений договір позики і додатки до нього. При цьому, відповідач, заперечуючи проти позову, вказувала, що наданий позивачем договір позики є удаваним правочином, що він є безгрошовим, та що позивач шахрайським шляхом заволоділа майном відповідача та продовжує це робити. За таких обставин, з метою доведеності дійсних обставин справи, особиста участь сторін у розгляді справи на переконання всіх учасників судового розгляду (крім представників позивача) була обов`язковою, про що представник позивача та третя особа неодноразово заявляли суду першої інстанції. Разом з тим, в даному випадку суд першої інстанції не тільки не сприяв стороні відповідача у встановленні обставин справи, а й допомагав стороні позивача їх спотворювати. З метою доведення тих обставин, на які відповідачка посилалась, як на підставу своїх заперечень, її представник неодноразово заявляв клопотання про виклик у судове засідання позивача ОСОБА_2 з посиланням на п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Кожного разу, без жодного мотивування своїх дій, діючи на догоду інтересам Позивача, суд відмовляв у задоволенні цих клопотань. Крім того, розгляд справи неповноважним складом суду відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК також є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Також, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, у якому він просив витребувати у Київської міської прокуратури матеріали кримінального провадження № 0010073. Крім того, вказані матеріали у вигляді копій електронних доказів вже були долучені до матеріалів справи третьою стороною. Оскільки сторона позивача ставила їх під сумнів, суд був зобов`язаний витребувати їх у Київської міської прокуратури для усунення сумнівів у їх достовірності. Проте, всупереч вимог чинного законодавства, суд не витребував зазначені документи. Отже, суд відверто з самого початку в порушення принципу рівності сторін надав цілковиту перевагу стороні позивача, її доводам та доказам, цим самим діяв всупереч правовому висновку, викладеному у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність встановлення справжньої правової природи укладеного договору, виходячи з усіх обставин справи та доводів сторін. Відтак, вирішуючи спір за заявленим позовом, суд мав керуватись не нормами матеріального права, які регулюють відносини позики, а нормами, які регулюють відносини майнового поручительства. Неухильне дотримання норм процесуального права та застосування норм матеріального права, які регулюють правовідносини поручительства, неминуче призвели б до постановлення судом рішення про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що в обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Втім, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, у тому числі, з підстав наведених у п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК, ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі не спростувала доводів ухвал щодо вирішення питання про відвід та не підтвердила належними доказами наявності обставин для відводу головуючого у справі судді Арапіної Н.Є. аби вважати підстави заявленого відводу обґрунтованими. Інші процесуальні порушення, зазначені в апеляційній скарзі, які, на думку ОСОБА_1 , мали місце під час розгляду справи, не відповідають переліку, наведеному у ч. 3 ст. 376 ЦПК України, жодним чином не вплинули на правильність вирішення справи, а відтак, не є обов`язковими підставами для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення. На спростування доводів ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права позивач зазначає наступне. Як вбачається з долученої до позову копії договору позики від 28 серпня 2017 року сторони цього договору, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, розуміючи правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір, за яким позикодавець ( ОСОБА_2 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв у власність визначену договором суму грошових коштів до підписання цього договору, що засвідчено особистими підписами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як сторонами цього договору, особи яких було встановлено, а дієздатність перевірено під час його підписання приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.М. Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 особисто підтвердила, що підпис на договорі позики належить їй. Отже, наявність договору позики, підписаного належними сторонами, засвідченого нотаріально, є достатньою умовою та належним доказом передачі грошових коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , що у свою чергу, спростовує твердження останньої про їх неотримання. Твердження ОСОБА_1 про те, що укладений договір позики є удаваним правочином, яким приховано правовідносини майнового поручительства не відповідає, як змісту вказаного договору, так і реальним відносинам, які склалися між вказаними сторонами за наслідками його укладення. Зазначений правочин в судовому порядку не визнаний удаваним чи недійсним. На думку ОСОБА_1 суд першої інстанції під час розгляду справи не надав належної оцінки долученим до матеріалів справи протоколам негласних слідчих (розшукових) дій. Однак, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні не мають жодного процесуального статусу, підозра вказаним особам у даному кримінальному провадженні не оголошувалася. Разом з тим, обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні є третя особа у справі ОСОБА_3 . При цьому, оскільки вироку у даній кримінальній справі не постановлено, а, отже, судом не надано оцінки усім зібраним доказам, включаючи матеріали НСРД, вони не можуть мати наперед встановленої доказової сили.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково,виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 27 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 5 491 100 грн., що є еквівалентом 215 000 доларів США строком на 14 днів (а.с.5, том 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору позики позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість.

Апеляційний суд частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 27 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 5 491 100 грн., що є еквівалентом 215 000 доларів США строком на 14 днів.

14 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 27 серпня 2017 року, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняла у власність 8 937 000 грн., що є еквівалентом суми 331 000 доларів США, яку відповідач зобов`язалася повернути протягом трьох місяців до 13 грудня 2017 року.

20 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 27 серпня 2017 року, відповідно до якого сторони погодили, що на додаток до суми позики у розмірі 5 491 100 грн., зазначеній у основному договору, фактичне отримання якої позичальник цим підтверджує, позикодавець передав у власність позичальника додатково ще 3 132 000 грн., що є еквівалентом суми 116 000 доларів США. Загальну суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю у повному обсязі готівкою не пізніше 14 квітня 2018 року.

28 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. посвідчено заяву, відповідно до якої позивач отримала від відповідача 392 960 грн. в погашення заборгованості за договором позики від 27 серпня 2017 року.

Факт написання такої розписки відповідачем не спростовано.

Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.

Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики на суму 8 937 000 грн., що на момент подання позову, згідно погодженого сторонами курсу 27,00 грн. за 1 долар США, становило 331 000 доларів США, підтверджується змістом укладеного договору в редакції від 14 вересня 2017 року, (т. 1, а.с.6), відповідно до п. 1 якого зазначені кошти позичальник отримав до підписання цього договору, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаного позову в частині суми позики, заявленої позивачем до стягнення.

Необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у справі доказами є посилання відповідача на те, що вона не є стороною договору позики від 28 серпня 2017 року, оскільки грошові кошти за вказаним правочином у борг отримав ОСОБА_4 , а відповідач у цих правовідносинах виступала майновим поручителем, передавши позивачу у якості застави належне їй на праві власності нерухоме майно та корпоративні права юридичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву (т. 1 а.с. 25-28), відповідач не заперечувала факту укладання між нею та ОСОБА_2 договору позики від 28 серпня 2017 року, вказавши, що кошти, отримані нею одразу були передані ОСОБА_4 .

Так, судом встановлено, що 14 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики. Згідно із вказаним договором, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 кошти в розмірі 8 937 000 грн. строком до 14 грудня 2017 року.

У подальшому, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року у цивільній справі № 752/24638/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення зі ОСОБА_4 на її користь боргу у сумі 8 937 000 грн. були задоволені повністю.

Згідно ч. 4, ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судом встановлено, що кошти в сумі 8 937 000 грн., які після укладення договору позики між позивачем та відповідачем, одразу були передані останньою ОСОБА_4 , в подальшому були стягнуті з ОСОБА_4 на користь відповідача судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині не отримання коштів від позивача є безпідставними.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у відповідності до умов договору позики, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача за період з 15 квітня 2018 року по 28 лютого 2020 року інфляційні втрати у розмірі 911 574 грн. та інфляційні втрати за період з 29 лютого 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 987 183,48 грн.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України сторони визначили у договорі про внесення змін і доповнень до договору позики (пункт 1), що сума коштів, яка підлягає поверненню, повинна становити еквівалент 331 000 доларів США.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).

Суд першої інстанції, стягуючи індекс інфляції, вищезазначених положень закону та висновків Верховного Суду не врахував, не звернув уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є стягнення боргу, обрахованого в еквівалентні до долара США. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача три проценти річних за період з 15 квітня 2018 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 503 046,93 грн. та три проценти річних за період з 29 лютого 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 352 529, 43 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Враховуючи, що відповідач прострочила виконання зобов`язання за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних.

Щодо стягнення пені відповідно до п. 8 договору позики.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за період з 20 липня 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 31 185 746 грн.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21).

Згідно частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тлумачення статті 549 ЦК України свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Так, згідно пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) вказано, що:

"із позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся 18 травня 2021 року (а. с. 68-69 т. 1). Тобто належним періодом нарахування пені є період з 18 травня 2020 року до 13 травня 2021 року. У свою чергу апеляційний суд, застосувавши норму частини третьої статті 551 ЦК України, самостійно зменшив розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків, до 1 618,00 євро.

Водночас пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення". На необхідність застосування пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України до спірних правовідносин відповідач звертав увагу як у відзиві на позов ОСОБА_1, так і у відзиві на апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції, що суд апеляційної інстанції також пропустив.

Верховний Суд зазначає, що Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19" скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

З огляду на приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми пені в розмірі 1 618,00 євро, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22. Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики".

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

- в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину

- в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Так, у справі, що переглядається, суд першої інстанції вищезазначених положень закону та висновків Верховного Суду не врахував та помилково дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо удаваності правочину, виходячи з наступного.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Аналіз статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 викладено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Конструкція удаваності правочину передбачає його оспорюваність на підставі статті 235 ЦК України. ЦК України не містить положень про те, що удаваний правочин є нікчемним, тобто недійсним у силу закону.

На оспорювані правочини поширюється передбачена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням предмета та підстав пред`явленого позивачем позову обставини удаваності договору позики від 28 серпня 2017 року не входять до предмета доказування в цій справі та, відповідно, не підлягають встановленню судом.

Без пред`явлення позовних вимог про визнання договору позики недійсним з підстав його удаваності суд першої інстанції (як і апеляційний суд) позбавлений можливості застосувати передбачений частиною другою статті 235 ЦК України механізм, який полягає в регулюванні відносин між сторонами за правилами того правочину, який вони на переконання відповідача насправді вчинили.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не надання судом першої інстанції належної оцінки долученим до матеріалів справи протоколам негласних слідчих (розшукових) дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції вирок у кримінальному провадженні, в межах якого були проведені негласні розшукові заходи, не ухвалювався.

Статтею 94 КПК встановлено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до вимог статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наявними у справі доказами не встановлено, що докази, які були отримані в результаті негласних, розшукових слідчих дій в кримінальному провадженні, перевірялись судом в порядку визначеному КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності.

У відповідності до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд цивільної юрисдикції не має повноважень досліджувати докази, отримані в результаті проведення негласних, розшукових слідчих дій на предмет їх допустимості, що є виключною прерогативою суду кримінальної юрисдикції, який має надати таким доказам оцінку в порядку, визначеному ст. 94 КПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом оцінки матеріалам негласних, розшукових слідчих дій є не обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги в частині допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень процесуального права судом першої інстанції, які б мали наслідком неправильне вирішення справи.

Також апеляційним судом не встановлено порушень норм процесуального права, які в силу вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України тягнуть за собою обов`язкове скасування рішення.

Посилання апелянта на порушення процедури розгляду відводу судді, а саме розгляд заяви про відвід іншим суддею, за умови надходження заяви про відвід у день судового засідання, не свідчить про наявність підстав для відводу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що головуючий суддя Арапіна Н.Е., визнала заявлений їй відвід необґрунтованим, про що постановила відповідну ухвалу.

Відсутність підстав для відводу підтвердив суд першої інстанції в іншому складі (судді Виниченко Л.М. та Гончарук В.В. ). При цьому, апеляційна скарга не містить викладення обставин, які б могли свідчити про наявність підстав до відводу судді.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 11 350 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (22,13%), а саме у розмірі 2 511,75 грн. (11350*22,13%).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 17 025 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (77,87%), а саме у розмірі 13 257,36 грн. (17 025*77,87%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між сумою, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 10 745,22 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 28 серпня 2017 року станом на 19 липня 2021 року у розмірі 8 544 040 грн. 00 коп., три проценти річних за період з 15 квітня 2018 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 503 046 грн. 93 коп., три проценти річних за період з 29 лютого 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 355 451 грн. 63 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 10 745 (десять тисяч сімсот сорок п`ять) гривень 22 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.