Провадження № 2/522/2709/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Тетькової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипіккової Юлії Анатоліївни про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2023 року до суду надійшов позов Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипіккової Юлії Анатоліївни про визнання недійсними договорів дарування.

В обґрунтування позову зазначено, що в червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ТОВ «ЮГК «Діамант» про стягнення заборгованості за кредитним договором № В343 від 10.07.2007, строк погашення якого настав 28.03.2014 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року у справі № 520/7785/15-ц позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за № В 343 від 10 липня 2007 року у розмірі 52 617,59 доларів США та 552 876,33 грн, включаючи заборгованість за кредитом, відсотками, штрафами і пенею, а також судовий збір у сумі 3 654,00 грн. ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу на рішення суду 1-ї інстанції.

Апеляційний суд Одеської області 14.06.2018 частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінив частково рішення суду першої інстанції зменшивши суму прострочених відсотків до 1 266,49 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

31.08.2018 року для виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого приватний виконавець Долинський М.М. відкрив виконавче провадження №57184519 для примусового стягнення заборгованості.

В межах виконавчого провадження №57184519 приватний виконавець Долинський М.М. 10.09.2018 року виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , наклавши арешт на все майно, що підлягає державній реєстрації. 12.09.2018 року накладено арешт на всі рахунки боржника у банках, окрім коштів, арешт яких заборонено законом.

17.06.2020 року Верховний Суд частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 скасував рішення апеляційного суду та направив справу №520/7785/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. На підставі цього 05.08.2023 року приватним виконавцем Долинським М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження було закінчено, арешт майна скасовано, а примусові заходи припинено.

Основною підставою для оскарження рішень судів представник ОСОБА_1 називав відсутність судово-почеркознавчої експертизи, яка могла б підтвердити чи спростувати факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору. У процесі повторного апеляційного розгляду представник ОСОБА_1 06.04.2021 року подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в Одеському науково-дослідному інституті судових експертиз. Натомість банк 25.05.2021 подав клопотання про формулювання питань для експертизи, які відповідали б вимогам доказування та спеціальним знанням, передбаченим законодавством.

Під час нового апеляційного розгляду справи №520/7785/15-ц Одеський апеляційний суд 19.07.2021 року частково задовольнив клопотання ОСОБА_1 та Акціонерного банку «Південний», призначивши почеркознавчу експертизу. Для її проведення витребувано документи, а виконання доручено Одеському НДІ судових експертиз. Витрати покладено на ОСОБА_1 , а провадження у справі зупинено до завершення експертизи.

За висновком експертизи №21-4219 від 01.12.2022 року, було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 . Особу повідомлено про поновлення провадження ухвалою апеляційного суду від 18.01.2023 року, Постановою якого 01.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Таким чином, набрало чинності рішення суду про стягнення боргу.

З метою виконання судового рішення Акціонерний банк «Південний» 10.08.2023 року звернувся до приватного виконавця Цинєва В.О., яким було відкрито виконавче провадження №72507510. У межах виконавчого провадження №72507510 було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та виявлено, що ОСОБА_1 15.02.2023 року уклала три договори дарування з ОСОБА_2 , передавши йому все своє нерухоме майно.

Таким чином, Приватний виконавець вважає, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на приховування майна та уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, а укладення договорів дарування мало на меті уникнення звернення стягнення на це майно.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи.

Заяву Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, що є предметом позову та належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на: частини квартири під АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 61,8 кв.м., житловою 26, 1 кв.м.; квартиру АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 50, 1 кв.м., житловою 31, 4 кв.м.; житлового будинку АДРЕСА_3 , який в цілому складається з з одного житлового будинку під літерою «А», загальною площею 65, 3 кв.м., житловою площею 44, 8 кв.м. та надвірних споруд: під літерою «Б» - вбиральня, під літерою «В» - сарай, під літерою «Г» - навіс, під літерою «Д» - навіс, № 1-5 огорожа.

Ухвалою суду від 05 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху з підстав відсутності сплати судового збору.

10 січня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 05 січня 2024 року, чим усунуті недоліки.

29 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого заперечував щодо задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову. В основу свого заперечення, представник відповідача посилається на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, свідченням чого є наступні факти: придбання 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 було здійснено після укладення кредитного договору; придбання квартири під номером АДРЕСА_2 та 1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_3 було здійснено під час судового розгляду справи про стягнення боргу; відчуження нерухомого майна було здійснено в період відсутності зобов`язання у відповідача щодо погашення заборгованості перед кредитором, оскільки рішення про стягнення боргу не набуло чинності; відчуження майна за договорами дарування було здійснено після закриття виконавчого провадження, скасування арештів та заборон, майно не перебувало у заставі та іншому обтяженні; позов обґрунтовується лише цитуванням ухвал Верховного суду України; відсутні належні докази, що майно відчужено пов`язаній особі; кредитор протягом трьох років не вживав будь-яких заходів відносно боржника, щодо стягнення боргу (арешт майна боржника, тощо); не надано доказів того, що відповідач не мала можливості на час укладення оспорюваного правочину і в подальшому повернути борг, через скрутне матеріальне становище, або за рахунок іншого майна, зокрема заощаджень, тощо, з урахуванням того, що нею вже повернуто майже 150 000,00 грн; не надано доказів того, що між відповідачем та банком існувала домовленість про те, що борг був забезпечений нерухомим майном належним відповідачу, а саме подарованими квартирами; позивачем не надано доказів того, що відповідач на час укладення оспорюваного правочину вже мав умисел не повертати борг, а укладення оскаржуваних договорів було здійснено з метою ухилення від виконання судового рішення.

13 березня 2024 року від представника ПАТ АБ «Південний» до суду надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якого заперечувала проти доводів представника ОСОБА_1 , оскільки вони є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними та необґрунтованими. Позовні вимоги приватного виконавця Цинєва В.О. підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Протокольною ухвалою суду від 16 квітня 2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті.

В судовому засіданні 30 серпня 2024 року представник Позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог. Судом досліджені наявні в матеріалах справи докази.

В судове засідання 27 листопада 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином, надали заяви про слухання справи за відсутності.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч. 6, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Судом встановлено, що 08.12.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/7785/15-ц позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за № В 343 від 10 липня 2007 року, строк погашення якого настав 28.03.2014 року, у розмірі 52 617,59 доларів США та 552 876,33 грн, включаючи заборгованість за кредитом, відсотками, штрафами і пенею, а також судовий збір у сумі 3 654,00 грн.

14.06.2018 року апеляційний суд Одеської області частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінив частково рішення суду першої інстанції зменшивши суму прострочених відсотків до 1 266,49 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

31.08.2018 року для виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого приватний виконавець Долинський М.М. відкрив виконавче провадження №57184519 для примусового стягнення заборгованості.

10.09.2018 року приватний виконавець Долинський М.М., в межах виконавчого провадження №57184519, виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 наклавши арешт на все майно, що підлягає державній реєстрації.

12.09.2018 року приватний виконавець Долинський М.М., наклав арешт на всі рахунки боржника у банках, окрім коштів, арешт яких заборонено законом.

17.06.2020 року Верховний Суд постановою частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення апеляційного суду та направив справу №520/7785/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Основною підставою для оскарження рішень судів представник ОСОБА_1 називав те що ОСОБА_1 не підписувала кредитного договору і в матеріалах справи відсутня судово-почеркознавча експертиза, яка могла б підтвердити чи спростувати факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору.

05.08.2023 року приватним виконавцем Долинським М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №57184519, скасовано арешт та припинено примусові заходи.

19.07.2021 року Одеський апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду справи №520/7785/15-ц частково задовольнив клопотання ОСОБА_1 та Акціонерного банку «Південний», призначивши почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено Одеському НДІ судових експертиз та зупинив провадження у справі до завершення експертизи. За висновком експертизи №21-4219 від 01.12.2022 року, було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 . Особу повідомлено про поновлення провадження ухвалою апеляційного суду від 18.01.2023 року.

01.06.2023 року Постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси суду від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 року у справі №520/7785/15-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Південний» заборгованість у сумі 52617,59 доларів США та 552876,33 гривень.

11.08.2023 року Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича на підставі виконавчого листа від 10.08.2023 року у справі №520/7785/15-ц, та заяви стягувача було відкрито виконавче провадження №72507510.

Також, 11.08.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. у виконавчому провадженні №72507510 було винесено постанови про арешт коштів боржника та про звернення стягнення на майно боржника.

Згідно інформаційних довідок від 28.09.2023 року №348358035, №348356900, №348361960, №348361529, №348360880 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було встановлено, що у ОСОБА_1 станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення.

Однак, ОСОБА_1 мала у власності наступне нерухоме майно: 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , квартира під номером АДРЕСА_2 , 1/2 частка житлового будинку під номером АДРЕСА_3 та здійснила його відчуження на підставі договорів дарування.

15.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №25 був посвідчений договір дарування частки житлового будинку, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_3 .

15.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №26 був посвідчений договір дарування частки квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 .

15.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №27 був посвідчений договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_2 .

Згідно копії паспорту ОСОБА_1 місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Після укладення 15.02.2023 року, договору дарування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 продовжила проживати за вказаною адресою, що не заперечувалось учасниками справи

Згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2021 року, №1010, ОСОБА_1 починаючи з 11.08.2021 року спільно з ОСОБА_2 в рівних частках володіла житловим будинком під номером АДРЕСА_3 .

Дані правовідносини регулюються нормами ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорення фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України "Про виконавче провадження" покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб, в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину) Відповідні правові висновки містяться у У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 в справі № 2-591/11.

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09.08. 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відповідно до висновку Верховного Суду зробленого у Постанові від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц - договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач- ОСОБА_1 здійснила безоплатне відчуження всього свого майна за договорами дарування на користь ОСОБА_2 після настання строку погашення заборгованості за кредитним договором № В 343 від 10.07.2007 року строк погашення за яким настав 28.12.2024 року, після подання Банком позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та після ухвалення Київським районним судом м.Одеси рішення у справі № 520/7785/15-ц про стягнення на користь банку заборгованості за даним кредитним договором.

Також, відчуження всього свого майна ОСОБА_1 здійснила після того, як судом апеляційної інстанції було отримано висновки експертизи №21-4219 від 01.12.2022 року, якою було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 та ОСОБА_1 повідомлено про поновлення провадження ухвалою апеляційного суду від 18.01.2023 року.

Отже, на час підписання договорів дарування продавець ОСОБА_1 могла передбачити негативні наслідки для себе та розуміла, що підстави для задоволення її апеляційної скарги відсутні, відповідно, наявні всі підстави для відмови у задоволені апеляційної скарги та подальшого виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на її Майно. Вказане є свідченням того, що відповідачі діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладені договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Свідченням відсутності наміру сторін на реальне настання правових наслідків за договором дарування є також те, що ОСОБА_1 після укладення договору дарування не змінила місця своєї реєстрації та, незважаючи на укладення договору дарування зберегла правовий зв`язок з майном та продовжує ним користуватися, що є доказом невиконання оспорюваного правочину.

За викладених обставин справи вбачається, що сторони договорів дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до пов`язаної особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором № В 343 від 10.07.2007 року.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі N 405/1820/17 (провадження N 61-2761/19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: "Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…

Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі N 693/624/19, провадження N 61-6420св21, зазначив таке: "… очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) "вживали право на зло", оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі N 439/506/16-ц)…"

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

З урахуванням наведеного, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування, зміст яких суперечить вимогам ЦК України, суд враховує наступні обставини:

- договори дарування були укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 15.02.2023 року, тобто, після: настання строку погашення заборгованості за кредитним договором № В 343 від 10.07.2007 року; подання Банком позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості; ухвалення Київським районним судом м.Одеси рішення у справі № 520/7785/15-ц про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором; після поновлення апеляційним судом провадження у справі у зв`язку отримання апеляційним судом висновку експерта №21-4219 від 01.12.2022 року, яким було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 ;

- майно відчужене на підставі безвідплатних договорів;

- майно відчужене на користь пов`язаної особи;

- після кладення договору дарування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 дарувальник фактично продовжував володіти та користуватися цим майном;

- на час розгляду справи в суді заборгованість за Кредитним договором № В 343 від 10.07.2007 року не сплачена;

- після укладення договорів дарування у боржника ОСОБА_1 не залишилось нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором № В 343 від 10.07.2007 року та після поновлена апеляційним судом провадження у справі у зв`язку отримання апеляційним судом судом висновку експерта №21-4219 від 01.12.2022 року, яким було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчило про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно. Укладення особою договорів дарування майна з пов`язаною особою, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними і відповідно до частини 2 статті 234 ЦК України визнаються судом недійсними.

Твердження представника відповідача про недоведення позивачем умислу на укладення договорів дарування майна з метою ухилення від виконання судового рішення, не заслуговують на увагу, та спростовуються обставинами, встановленими у цій справі.

Відповідачами або їх представниками не надано суду належних та достовірних доказів, що під час укладення спірних договорів їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 220. 80 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжною інструкцією на зазначену суму, яка підлягає стягненню з Відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 81, 247, 264-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипіккової Юлії Анатоліївни про визнання недійсними договорів дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №25, що укладений між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар (одну другу) частку житлового будинку під АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним договір дарування частки квартири, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №26, що укладений між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №27, що укладений між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_2 ..

Стягнути в рівних частках із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місцезнаходження: 65020, м.Одеса, вул.Асташкіна, 21, оф.1) сплачений судовий збір в розмірі 3 220 (три тисячі двісті двадцять дві) гривні 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 04 грудня 2024 року.

Суддя Чернявська Л.М.