ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9416/24 Справа № 211/1866/24 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 211/1866/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сайко Юрій Васильович, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2024 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В., про зняття заборони відчуження та іпотеки.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 06 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., за реєстровим № 5252, Відповідно до умов договір позики позикодавець передав, а позичальник отримав у власність 125 000 гривень, які зобов`язався повернути до 06 жовтня 2009 року та сплати проценти за користування ними на умовах і в порядку визначеному Договором позики.

В рахунок забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за Договором позики, 06 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., за реєстровим № 5253, надалі Договір іпотеки, за умовами якого позичальник передав в іпотеку власну квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з укладенням Договору іпотеки 06 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. накладена заборона відчуження Квартири та здійснено її обтяження іпотекою.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року у

справі № 211/2200/13-ц, - скасоване заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 листопада 2013 року у даній справі та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на квартиру за Договором іпотеки.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції встановив, що Ппозивач виконала свої грошові зобов`язання перед відповідачем за Договором позики, а тому і підстави для звернення стягнення на Квартиру, згідно Договору іпотеки, - відсутні.

Тобто, наразі Договір позики, а відповідно і Договір іпотеки, є припиненим.

Зважаючи на вказану обставину Позивач 05 грудня 2023 року, ціннним листом з описом вкладення і оголошенною цінністю (штрихкодовий ідентифікатор № 566), скерував до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігути Л.В. повідомлення про припинення Договору іпотеки, в якому просив зняти заборону відчуження з майна, що складає предмет іпотеки за Договором іпотеки (квартира АДРЕСА_1 ) та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про арешт та іпотеку.

У відповідь на вказане звернення приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В., листом № 389/01-16 від 23 грудня 2023 року проінформувала, що у неї відсутні підстави для зняття заборони відчуження та іпотеки з увартири.

05 січня 2024 року позивач, цінним листом з описом вкладення і оголошеною цінністю (штрихкодовий ідентифікатор № 811) та повідомленням про вручення, звернувся до відповідача з вимогою вчинити дії пов`язанні зі зняттям заборони відчуження з майна, що складає предмет іпотеки за Договором іпотеки (квартира АДРЕСА_1 ) та вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про арешт та іпотеку.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 778, вимогу позивача від 05 січня 2024 року, відповідач отримав 17 січня 2024 року.

Однак, незважаючи на вказані обставини, Відповідач відмовляється зняти обтяження з Квартири в добровільному порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 370037490 від 15 березня 2024 року.

Таким чином, бездіяльність відповідача у вигляді не звернення до нотаріуса стосовно зняття заборони відчуження та іпотеки з Квартири, у зв`язку з виконанням зобов`язань за Договором позики, призвела до того, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наразі міститься запис про заборону № 8029975 від 06 жовтня 2008 року та іпотеку № 8030090 від 06 жовтня 2008 року, що у свою чергу унеможливлює право позивача на розпорядження належною йому квартирою та свідчить про порушення його прав.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 стосовно не вчинення ним дій по зняттю заборони відчуження та іпотеки з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та зняти заборону відчуження та іпотеку з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , що встановлена іпотечним договором від 06 жовтня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., за реєстровим № 5253, та у зв`язку з цим виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 8029975, а з Державного реєстру іпотек запис № 8030090.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сайко Ю.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України.

Апелянт зауважує, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 211/2200/13-ц, - встановлена обставина погашення позики за Договором позики, а отже зобов`язання позичальника за цим правочином, є припиненими. Отже, станом на день звернення до відповідача з вимогою вчинити дії пов`язанні зі зняттям заборони відчуження та іпотеки з квартири, було припинено, як основне зобов`язання за Договором позики так і додаткове за Договором іпотеки.

За загальним правилом нотаріус знімає заборону відчуження за відповідним повідомленням кредитора, заінтересованої особи чи рішенням суду в яких відображаються обставини, що в силу вищезгаданих правових норм є підставою для вчинення такої нотаріальної дії.

Проте, в розрізі спірних правовідносин позивач звернулась з позовом у даній справі не через невизнання відповідачем іпотеки встановленої Договором іпотеки припиненої, а через протиправну бездіяльність відповідача пов`язану з не вчиненням дій стосовно зняття заборони відчуження та іпотеки після її припинення. Відтак, оскільки відповідач впродовж майже 10 років (після ухвалення рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 211/2200/13-ц) жодним чином не мотивував свою бездіяльність з підстав неповного виконання позивачем умов Договору позики чи невизнання ним факту припинення іпотеки, то у позивача були відсутні підстави заявляти до суду вимогу про визнання іпотеки такою, що припинена.

Таким чином, на переконання апелянта, вимога позивача зняти заборону та іпотеку з квартири встановлену Договором іпотеки, за обставин, що відповідач не відмовляв у знятті обтяження з нерухомого майна з підстав неповного виконання апелянтом основного зобов`язання чи невизнання ним факту припинення іпотеки, є ефективним і правильним способом захисту прав позивача, позаяк у разі потенційного задоволення заявлених вимог у даній справі це виключило б подальше звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору позики від 06 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 5252, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 125 000 грн строком до 06 жовтня 2009 року з нарахуванням відсотків від залишкової суми 3% (а.с.7).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , про що укладено відповідний іпотечний договір, посвідчений 06 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. за реєстровим номером № 52583 (а.с.8-11).

Згідно договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 125 000 грн на день укладення договору.

Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності ОСОБА_2 стосовно не вчинення ним дій по зняттю заборони відчуження та іпотеки з квартири АДРЕСА_1 та зняття заборони відчуження та іпотеки, позивач вказувала на припинення основного зобов`язання за договором позики, у зв`язку з його повним виконанням, що є наслідком припинення похідних зобов`язань від основних, передбачених, зокрема, договором іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним, що тягне за собою відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

У відповідності з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 стосовно не вчинення ним дій по зняттю заборони відчуження та іпотеки з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим також прохала зняти заборону відчуження та іпотеки.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Як вбачається із частини 1 статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника - зобов`язання за кредитним договором припиняється.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України, статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц; у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 585/2333/21.

Тобто у зв`язку із припиненням зобов`язання за договором позики від 06 жовтня 2008 року, що встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 211/2200/13-ц, в якому встановлена обставина погашення позики за Договором позики, а отже зобов`язання позичальника за цим правочином, є припиненими, також припинилася іпотека за договором іпотеки від 06 жовтня 2008 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що: «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)».

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16, зроблено висновок, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Зняття обтяження з нерухомого майна здійснюється безпосередньо судом, який розглядає спір про припинення іпотеки, а не шляхом покладення відповідного зобов`язання на державного реєстратора.

Вказані висновки також враховані у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/23141/21та у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 753/8847/19 (провадження № 61-7475св22).

Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21) оцінюючи правомірність та ефективність обрано способу захисту, виходив із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правового відношення є певні права та обов`язки сторін. Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документа, тобто застосованої в іншому сенсі категорії «договір». Виходячи з такого розуміння категорії «договір», вимога про визнання таким, що припинено, договору іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися правові відносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом. Тому належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена, як вказав в резолютивній частині рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції. У зв`язку із тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, то відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Оскільки в даному випадку, звертаючись до суду з позовом про зняття заборони відчуження та предмет іпотеки, позивач вказувала на припинення основного зобов`язання за договором позики, у зв`язку з його повним виконанням, що є наслідком припинення похідних зобов`язань від основних, передбачених, зокрема, договором іпотеки, то ефективним способом усунення позивачу перешкоди у реалізації нею, як власником, права розпорядження відповідним нерухомим майном, є звернення до суду з позовом про визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена та, як наслідок, зняття обтяження з нерухомого майна, накладеного на виконання умов іпотечного договору.

В даному випадку вимога позивачки про визнання протиправною бездіяльності ОСОБА_2 стосовно не вчинення ним дій по зняттю заборони відчуження та іпотеки з квартири АДРЕСА_1 не тягне за собою будь яких правових наслідків, зокрема й зняття заборони відчуження та предмету іпотеки.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сайко Юрій Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: