ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6293/21

Головуючий у першій інстанції - Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/135/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської

міської ради, Комунальне підприємство "Новозаводське"

Чернігігвської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Деркача О. Г. від 21 серпня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 31 серпня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_4 , 2015 року народження, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на користування та усунення перешкод у користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , із врахуванням уточнень позовної заяви (а.с.60-71, том 1), про визнання права на користування та усунення перешкод у користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що у травні 2014 року вона познайомилась із відповідачем - ОСОБА_3 . З жовтня 2014 року, після проведення ремонтних робіт у житлових кімнатах та часткового облаштування спірної квартири меблями, відповідач ОСОБА_3 , позивач та її дочка ОСОБА_5 стали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, спільний бюджет у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . 11.11.2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.11.2014 року, серії НОМЕР_1 . Позивач вказувала, що необхідності у здійсненні нею реєстрації за новим місцем проживання на той момент не вбачалось. В подальшому, позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 не є приватизованою, і належить до комунальної власності міста Чернігова, власником квартири є територіальна громада міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради. За доводами позивача, коли її чоловік - ОСОБА_3 , був на чергових ротаціях, нею було придбано нові меблі, техніку та предмети побуту. Позивач стверджувала, що до спірної квартири нею також були завезені речі, придбані нею до знайомства із відповідачем ОСОБА_3 . Позивач вказувала, що всі кошти, які вона відкладала на навчання дочки та зарплата, яку отримувала, йшли на ремонт спірної квартири, придбання меблів та інші витрати на сім`ю. Позивач зазначала, що у 2015 році ОСОБА_3 придбав транспортний засіб PEUGEOT 605, д.н.з. НОМЕР_2 , і коли він у черговий раз поїхав на ротацію в зону АТО, обов`язок по сплаті боргу у розмірі 100 доларів США за машину, заборгованості по комунальних послугах, мала нести позивач. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_6 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 15.07.2021 року. У подальшому, ОСОБА_3 за власною заявою від 11.08.2016 року визнав батьківство ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим були внесені зміни до актового запису, відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 23.08.2016 року. Таким чином, за доводами позивача, ОСОБА_8 стала офіційно членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 . Позивач зазначала, що у 2016 році відповідач ОСОБА_3 подав позов до Новозаводського районного суду міста Чернігова про визнання матері та брата - ОСОБА_2 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Після чого, за доводами позивача, ОСОБА_2 приїжджала та влаштовувала сварки із ОСОБА_3 , з приводу чого він неодноразово подавав заяви до поліції. До лютого 2016 року ОСОБА_2 претензій щодо спірної квартири не мала, перешкод у проживанні їй ніхто не чинив, і намірів щодо проживання у спірній квартирі вона не виявляла, проти проживання сім`ї ОСОБА_3 у даній квартирі не заперечувала, але потім, як стверджує позивач, почала вимагати гроші за безперешкодне користування квартирою. Позивач вказувала, що конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинився тоді, коли вони домовилися між собою, що гроші, які син буде заробляти, він вкладатиме на облаштування побуту його матері в с.Павлівка Ріпкинського району, а взамін вона обіцяла виписатися із спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Маріуполь Донецької області, під час чергового відрядження ОСОБА_3 в зону АТО, трапився нещасний випадок, в результаті якого він був поранений, а за результатами розслідування було відкрито кримінальне провадження №1-кп/266/221/21 у Приморському районному суді міста Маріуполя, де він є обвинуваченим. Згідно висновків спеціального розслідування групового нещасного випадку, що трапився 23.06.2017 року, ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, тому перебував у різних лікарнях майже до жовтня 2017 року. Позивач зазначала, що після отримання ОСОБА_3 . ІІ групи інвалідності, сімейні витрати були покладені на ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 періодично працював офіційно та неофіційно, але всі зароблені кошти йшли на облаштування побуту його матері в с.Павлівка Ріпкинського району, яка хоча і обіцяла виписатись із спірної квартири, але таких дій не вчинила. Позивач вказувала, що продавши машину, у квітні 2019 року, відповідач ОСОБА_3 придбав інший транспортний засіб Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_4 , на кошти, які позичив у батьків позивача, і не повернув їх. У період з 02.07.2021 року по 11.07.2021 року позивач із дітьми перебувала на відпочинку за кордоном, що підтверджується відмітками в паспортах громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . За доводами позивача, при поверненні додому вона із дітьми не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінили вхідні замки. Позивач стверджувала, що два тижні до вказаного відпочинку, ОСОБА_3 влаштував дебош у присутності дитини, у зв`язку з чим викликалася поліція (талон-повідомлення єдиного обліку №36445). Позивач зазначала, що станом на час подання позову вона разом із дітьми проживає у будинку її батьків. Позивач декілька разів зверталася до поліції, з приводу даного примусового виселення, для поновлення порушених прав на користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (талони-повідомлення єдиного обліку №43819, №47604, №49968). Позивач вважає, що оскільки вони із дочкою вселилися до спірної житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як члени сім`ї відповідача ОСОБА_3 , до 02.07.2021 року вели спільне господарство, спірна квартира є їх постійним місцем проживання, і тому вони набули рівного права користування жилим приміщенням разом із ОСОБА_3 . Як вказує позивач, на підтвердження даної обставини працівниками КП "Новозаводське" було складено акт проживання особи без реєстрації. На підставі вищевказаного, позивач просила визнати за нею право користування спірною житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні даною квартирою, шляхом надання ключів від квартири.

Оскаржуваним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21.08.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Комунальне підприємство "Новозаводське" Чернігівської міської ради, про визнання права на користування та усунення перешкод у користуванні квартирою - задоволено. Судом визнано за ОСОБА_1 право користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом надання ОСОБА_1 ключів від квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача - ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь позивача - ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та необґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_2 зазначає, що вона є наймачем спірної квартири із 1992 року, разом з нею проживали члени її сім`ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , який згідно рішення суду у 2016 році був визнаний таким, що втратив право користування даною квартирою. Після укладення шлюбу із позивачем ОСОБА_1 у 2014 році, ОСОБА_3 почав проживати у даній квартирі разом із дружиною та матір`ю - ОСОБА_2 . У 2015 року від шлюбу позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_6 , якого було зареєстровано у спірній квартирі, а 11.08.2016 року ОСОБА_3 визнав батьківство дочки позивача - ОСОБА_7 . Апелянт стверджує, що позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_5 ніколи у спірній квартирі зареєстровані не були. За доводами апелянта, 05.02.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 відбулась сварка, після якої речі та меблі ОСОБА_2 було винесено із квартири, до якої вона змогла потрапити на законних підставах, в присутності співробітників поліції через кілька місяців після даного випадку. У подальшому, стосунки позивача та ОСОБА_3 погіршились, і 11.01.2021 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, але про вказану обставину позивач в суді першої інстанції не зазначала. Доводи апеляційної скарги вказують, що на даний час у спірній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Апелянт звертає увагу на обставини, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції під час розгляду даної справи, а саме, твердження позивача відносно того, що вона проживала у спірній квартирі станом на липень 2021 року, не відповідає дійсності, оскільки позивач разом із дітьми станом на той час вже кілька місяців проживала у АДРЕСА_3 , за адресою реєстрації її та її дочки ОСОБА_5 , яка 27.01.2022 року була знята з реєстрації, та вказала, що прибуває на нове місце мешкання до кв. АДРЕСА_4 . Апелянт зазначала, що ОСОБА_8 вже протягом тривалого часу не проживала у спірній квартирі, не є членом її родини, і дозвіл на її проживання у квартирі вона не надавала. Апелянт ОСОБА_2 критично ставиться до наданого позивачем акта про проживання особи без реєстрації, оскільки він складався без участі ОСОБА_2 , як квартиронаймача, і у даному акті зазначені неправильні дати проживання позивача у спірній квартирі. Посилаючись на законодавчо встановлені норми житла для однієї людини, апелянт не вбачає можливості проживання позивача із малолітньою дитиною та її дорослою дочкою у спірній двокімнатній квартирі розміром 28,7 кв.м, разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , особою із інвалідністю 2 групи, який не є близьким родичем позивача після розірвання шлюбу. Апелянт також звертає увагу суду, що позивачем не надано суду доказів її перебування в Україні після 2021 року, і надані позивачем довідки про відвідування дитячого садка сином сторін спору - ОСОБА_6 , датовані 2021 роком, жодних даних про відвідування ним школи в Україні позивачем не надано. Апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні будь-які оновлені дані, з моменту звернення позивача з даним позовом до суду, із відповідною інформацією про право власності позивача на об`єкти нерухомого майна. За доводами апелянта, після розлучення із ОСОБА_3 , позивач перестала бути членом її сім`ї, як наймача, спільного господарства вони не ведуть, при цьому, реєстрація сина сторін спору - ОСОБА_6 у спірній квартирі, не зобов`язує його матір ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.08.2023 року. До відзиву на апеляційну скаргу стороною позивача надано докази понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 12 000 грн. (а.с.4-24, 29 том 2).

В судових засіданнях апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Пирог Л.О., відповідач ОСОБА_3 підтримали вимоги і доводи поданої апеляційної скарги.

В судових засіданнях апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Веремій Т.М. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.08.2023 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року.

В судові засідання апеляційного суду позивач, відповідач ОСОБА_3 (судові засідання 08.05.2024 року та 25.07.2024 року), представники третіх осіб, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від третьої особи Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №751/1700/22 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, третя особа: Комунальне підприємство ''Новозаводське'' Чернігівської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у період з 2014 року по 2021 рік позивач ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_3 проживали однією сім`єю у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , наймачем якої є відповідач ОСОБА_2 . 11.11.2014 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції внесено відповідний актовий запис №2378 (а.с.14, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції від 09.07.2015 року (а.с.15, том 1), який зареєстрований за адресою спірного житла: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою 15.07.2021 року Управлінням адміністратиних послуг Чернігівської міської ради (а.с.28, том 1).

11.08.2016 року ОСОБА_3 , за власною заявою визнав батьківство дочки позивача ОСОБА_7 , на підставі якої було внесено зміни до актового запису про народження дитини, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень (а.с.19-20, том 1), та свідоцтвом про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_5 від 23.08.2016 року (а.с.18, том 1).

У доводах позовної заяви позивач ОСОБА_1 стверджує, що до лютого 2016 року відповідач - ОСОБА_2 , претензій до проживання сім`ї свого сина за адресою спірного житла не мала, перешкод не чинила. Вказана обставина сторонами не оспорюється.

За доводами позивача, у період з 02.07.2021 року по 11.07.2021 року вона разом із дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_11 поїхала за кордон у відпустку, що підтверджуються відмітками у закордонних паспортах (а.с. 13, 16, 22, том 1) та заявою ОСОБА_3 про згоду на виїзд за кордон його сина - ОСОБА_4 (а.с.17, том 1). За твердженнями позивача, повернувшись додому із дітьми, до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка була їх постійним місцем проживання, вони потрапити до квартири не змогли, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 змінили вхідні замки. З даного приводу позивач неодноразово зверталася до поліції, що підтверджується талонами-повідомленнями: №43819 від 11.07.2021 року, №47604 від 27.07.2021 року, №49968 від 06.08.2021 року (а.с.23-25, том 1).

Довідкою №10858 від 25.07.2021 року, наданою на звернення ОСОБА_1 , яке зареєстровано за №43819 від 11.07.2021 року, старшим інспектором СПДН ЧРУП ГУНП в Чернігівській області повідомлено, що у період, коли позивач перебувала за кордоном, ОСОБА_3 змінив вхідні замки та подав на розлучення, а у письмових поясненнях він зазначив, що дитину до квартири впускає, а дружину - ні (а.с.51, том 1).

Довідкою №11964 від 16.08.2021 року, наданою на звернення ОСОБА_1 , яке зареєстровано за №49968 від 06.08.2021 року, ДОП ЧВП ГУНП в Чернігівській області повідомлено, що в ході проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , та спілкування із ОСОБА_3 , була проведена профілактична бесіда про недопущення антигромадської поведінки, від письмових пояснень він відмовився, але зазначив, що буде дотримуватися діючого законодавства (а.с.52, том 1).

Матеріали даної справи містять в собі досудову вимогу, датовану 27.07.2021 року, із якою позивач зверталася до відповідачів, щодо поновлення її порушених прав на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання їй ключів від вхідних дверей даної квартири (а.с.27-27,зворот, том 1).

Відповідно до акту про проживання особи без реєстрації від 23.07.2021 року, виданого Комунальним підприємством "Новозаводське" Чернігівської міської ради, Відділом з обслуговування житлового фонду № 3, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , в період з жовтня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований з 25.08.2015 року, та проживав за даною адресою до 02.07.2021 року. Дана інформація записана зі слів заявниці та свідків, та на основі наданих документів. (а.с.31, том 1).

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції у судовому засіданні були вислухані показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Факт розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , про що вказує апелянт ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі, учасниками справи не оспорюється.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції, із врахуванням положень статей: 1, 6, 9, 61, ч.2 статті 65 ЖК України, статей: 29, 310 ЦК України, статей: 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", роз`яснень, викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", практики Європейського Суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зазначив, що тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, у розумінні статті 8 Конвенції, і тому наступне виселення її з відповідного житла, є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла. На підставі норм Закону, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи фактичні, документально підтверджені обставини справи, зумовлені недопущенням порушення права малолітньої дитини сторін спору - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на його проживання у спірному житлі разом із матір`ю, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та визнання за ОСОБА_1 права користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , із відповідним усуненням перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_2 зазначає, що вона є наймачем спірної квартири із 1992 року, разом з нею проживали члени її сім`ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , який згідно рішення суду у 2016 році був визнаний таким, що втратив право користування даною квартирою. Після укладення шлюбу із позивачем ОСОБА_1 у 2014 році, ОСОБА_3 почав проживати у даній квартирі разом із дружиною та матір`ю - ОСОБА_2 . У 2015 року від шлюбу позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_6 , якого було зареєстровано у спірній квартирі, а 11.08.2016 року ОСОБА_3 визнав батьківство дочки позивача - ОСОБА_7 . Апелянт стверджує, що позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_5 ніколи у спірній квартирі зареєстровані не були. За доводами апелянта, 05.02.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 відбулась сварка, після якої речі та меблі ОСОБА_2 було винесено із квартири, до якої вона змогла потрапити на законних підставах, в присутності співробітників поліції через кілька місяців після даного випадку. У подальшому, стосунки позивача та ОСОБА_3 погіршились, і 11.01.2021 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, але про вказану обставину позивач в суді першої інстанції не зазначала. Доводи апеляційної скарги вказують, що на даний час у спірній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Апелянт звертає увагу на обставини, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції під час розгляду даної справи, а саме, твердження позивача відносно того, що вона проживала у спірній квартирі станом на липень 2021 року, не відповідає дійсності, оскільки позивач разом із дітьми станом на той час вже кілька місяців проживала у АДРЕСА_3 , за адресою реєстрації її та її дочки ОСОБА_5 , яка 27.01.2022 року була знята з реєстрації, та вказала, що прибуває на нове місце мешкання до кв. АДРЕСА_4 . Апелянт зазначала, що ОСОБА_8 вже протягом тривалого часу не проживала у спірній квартирі, не є членом її родини, і дозвіл на її проживання у квартирі вона не надавала. Апелянт ОСОБА_2 критично ставиться до наданого позивачем акта про проживання особи без реєстрації, оскільки він складався без участі ОСОБА_2 , як квартиронаймача, і у даному акті зазначені неправильні дати проживання позивача у спірній квартирі. Посилаючись на законодавчо встановлені норми житла для однієї людини, апелянт не вбачає можливості проживання позивача із малолітньою дитиною та її дорослою дочкою у спірній двокімнатній квартирі розміром 28,7 кв.м, разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , особою із інвалідністю 2 групи, який не є близьким родичем позивача після розірвання шлюбу. Апелянт також звертає увагу суду, що позивачем не надано суду доказів її перебування в Україні після 2021 року, і надані позивачем довідки про відвідування дитячого садка сином сторін спору - ОСОБА_6 , датовані 2021 роком, жодних даних про відвідування ним школи в Україні позивачем не надано. Апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні будь-які оновлені дані, з моменту звернення позивача з даним позовом до суду, із відповідною інформацією про право власності позивача на об`єкти нерухомого майна. За доводами апелянта, після розлучення із ОСОБА_3 , позивач перестала бути членом її сім`ї, як наймача, спільного господарства вони не ведуть, при цьому, реєстрація сина сторін спору - ОСОБА_6 у спірній квартирі, не зобов`язує його матір ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року регламентовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського Суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява №30856/03) зазначено, що згідно із Конвенцією, поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення Європейського Суду з прав людини №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, у розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 13.05.2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення Європейського Суду з прав людини від 27.05.2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v.the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 47 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до приписів статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.4 статті 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено положеннями статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Згідно роз`яснень п.15 Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.11.2001 року №15-рп/2001 у справі №1-31/2001 зазначив, що право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави, є невід`ємним правом кожної людини, яке закріплене також ч.1 ст.13 Загальною Декларацією прав людини від 1948 року, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 1966 року, ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року та іншими міжнародно-правовими актами.

Приписами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України регламентовано, що місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, у випадках, передбачених статтею 71 ЖК України.

Положеннями статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Приписами ч.2 статті 65 ЖК України визначено, що особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у період з 2014 року по 2021 рік позивач ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_3 проживали однією сім`єю у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , наймачем якої є відповідач ОСОБА_2 . 11.11.2014 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції внесено відповідний актовий запис №2378 (а.с.14, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції від 09.07.2015 року (а.с.15, том 1), який зареєстрований за адресою спірного житла: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою 15.07.2021 року Управлінням адміністратиних послуг Чернігівської міської ради (а.с.28, том 1).

11.08.2016 року ОСОБА_3 , за власною заявою визнав батьківство дочки позивача ОСОБА_7 , на підставі якої було внесено зміни до актового запису про народження дитини, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень (а.с.19-20, том 1), та свідоцтвом про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_5 від 23.08.2016 року (а.с.18, том 1).

У доводах позовної заяви позивач ОСОБА_1 стверджує, що до лютого 2016 року відповідач - ОСОБА_2 , претензій до проживання сім`ї свого сина за адресою спірного житла не мала, перешкод не чинила. Вказана обставина сторонами даної справи не оспорюється.

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують тих обставин, що позивач ОСОБА_1 вселилась у жиле приміщення - спірну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача даної квартири, та набула рівного з іншими членами сім`ї права користування спірним жилим приміщенням.

Відповідно до акту про проживання особи без реєстрації від 23.07.2021 року, виданого Комунальним підприємством "Новозаводське" Чернігівської міської ради, Відділом з обслуговування житлового фонду № 3, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , в період з жовтня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований з 25.08.2015 року, та проживав за даною адресою до 02.07.2021 року. Дана інформація записана зі слів заявниці та свідків, та на основі наданих документів. (а.с.31, том 1).

За документально підтвердженими доводами позивача, у період з 02.07.2021 року по 11.07.2021 року вона разом із дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_11 поїхала за кордон у відпустку, що підтверджуються відмітками у закордонних паспортах (а.с. 13, 16, 22, том 1) та заявою ОСОБА_3 про згоду на виїзд за кордон його сина - ОСОБА_4 (а.с.17, том 1). За твердженнями позивача, повернувшись додому із дітьми, до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка була їх постійним місцем проживання, вони потрапити до квартири не змогли, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 змінили вхідні замки. З даного приводу позивач неодноразово зверталася до поліції, що підтверджується талонами-повідомленнями: №43819 від 11.07.2021 року, №47604 від 27.07.2021 року, №49968 від 06.08.2021 року (а.с.23-25, том 1).

Довідкою №10858 від 25.07.2021 року, наданою на звернення ОСОБА_1 , яке зареєстровано за №43819 від 11.07.2021 року, старшим інспектором СПДН ЧРУП ГУНП в Чернігівській області повідомлено, що у період, коли позивач перебувала за кордоном, ОСОБА_3 змінив вхідні замки та подав на розлучення, а у письмових поясненнях він зазначив, що дитину до квартири впускає, а дружину - ні (а.с.51, том 1).

Довідкою №11964 від 16.08.2021 року, наданою на звернення ОСОБА_1 , яке зареєстровано за №49968 від 06.08.2021 року, ДОП ЧВП ГУНП в Чернігівській області повідомлено, що в ході проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , та спілкування із ОСОБА_3 , була проведена профілактична бесіда про недопущення антигромадської поведінки, від письмових пояснень він відмовився, але зазначив, що буде дотримуватися діючого законодавства (а.с.52, том 1).

Матеріали даної справи містять в собі досудову вимогу, датовану 27.07.2021 року, із якою позивач зверталася до відповідачів, щодо поновлення її порушених прав на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання їй ключів від вхідних дверей даної квартири (а.с.27-27,зворот, том 1).

За змістом статті 65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не зберігає за собою постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, що є документально підтвердженим, і доводи апеляційної скарги не спростовують даних обставин. Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_1 , серії НОМЕР_6 (а.с.10-12, том 1), ОСОБА_1 була зареєстрована з 28.03.1991 року за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому, а саме, 18.08.2021 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.

Згідно ч.4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Необхідно зазначити, що позивач ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у встановленому законом порядку, не визнавалась. За даних обставин, по справі судом не встановлено наявність правових підстав для відмови у вимогах заявленого позову щодо визнання за позивачем права користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, за твердженнями сторони позивача, позивач продовжує зберігати намір повернутися та мати право користування спірною квартирою, про що свідчить факт звернення позивача з даним позовом до суду.

По справі встановлено, після укладення 11.11.2014 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_4 (а.с.15, том 1), якого було зареєстровано за адресою спірного житла: АДРЕСА_1 (а.с.28, том 1). Після розірвання шлюбу між батьками дитини, місце проживання дитини судом не визначалось.

Відповідно до ч.3, ч.4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 статті 3 СК України).

Приписами ч.2 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч.1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, регламентовано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції про права дитини).

Європейський Суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини, у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У контексті приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року про наявність підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 21.08.2023 року, із врахуванням положень статей: 1, 6, 9, 61, ч. 2 статті 65 ЖК України, статей: 29, 310 ЦК України, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", роз`яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", практики Європейського Суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, обґрунтовано зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, в розумінні статті 8 Конвенції, і тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла. На підставі викладеного вище, враховуючи обставини справи, обумовлені недопущенням порушення права малолітньої дитини сторін спору - ОСОБА_4 , на його проживання у спірному житлі разом із матір`ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , із відповідним усуненням перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року не спростовують, оскільки вказані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, також дослідив наявні у справі докази, показання свідків, які є одним із видів доказів, надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регулює межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У даній справі апеляційну скаргу було подано відповідачем ОСОБА_2 , іншими учасниками справи рішення суду рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року не оскаржується. На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21.08.2023 року, у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_2 частині, залишити без змін.

До відзиву на апеляційну скаргу стороною позивача було надано докази понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 12 000 грн. (а.с.4-24, 29 том 2).

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Веремій Т.М., на підставі ордера серії СВ №1074189 (а.с.4, том 2), договору про надання правничої допомоги від 05.01.2024 року (а.с.15-20, том 2). Згідно розрахунку судових витрат від 05.01.2024 року (а.с.21-22, том 2), позивачу в апеляційному суді було надано професійну правничу допомогу адвокатом Веремій Т.М. на загальну суму 12 000 грн., а саме: 1 000 грн. за 1 год. - усна консультація з приводу подання відзиву на апеляційну скаргу у даній справі, 1 000 грн. за 1 год. - вироблення правової позиції, 6 000 грн. за 6 год. - складання відзиву на апеляційну скаргу, 4 000 грн. за 2 год. - участь в судових засіданнях Чернігівського апеляційного суду. На підтвердження наявності судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стороною позивача було надано: акт наданих послуг від 05.01.2024 року на загальну суму 12 000 грн. (а.с.23, том 2), квитанцію про сплату вказаних коштів адвокату (а.с.29, том 2) а також докази направлення відзиву позивача на апеляційну скаргу, із доданими до нього документами, іншим учасникам справи (а.с.30-32а, том 2).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, стороною відповідача ОСОБА_2 було висловлено заперечення щодо стягнення на користь позивача понесених нею судових витрат в суді апеляційної інстанції, у заявленому позивачем розмірі, з огляду на його неспівмірність. При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року у даній цивільній справі, оскаржувалось відповідачем ОСОБА_2 , і відповідач ОСОБА_3 своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 21.08.2023 року не скористався.

Враховуючи вищенаведене, на підставі приписів статей: 137, 141 ЦПК України, із врахуванням наданих стороною позивача доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а також заперечень сторони відповідача ОСОБА_2 , та відповідних доводів щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу, у контексті положень ч.5,ч.6 статті 137 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Даний розмір відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, на думку апеляційного суду, узгоджується із засадами виваженості, розумності та справедливості.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2023 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 30.07.2024 року.

Головуючий: Судді: