Номер провадження: 22-ц/813/5253/24
Справа № 494/428/21
Головуючий у першій інстанції Панчишин А.Ю.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

з участю секретаря судового засідання Крупської М.Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Березівського районного суду Одеської області від 02квітня 2024 року,

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в обґрунтування якого зазначив, що 16.10.2020 року ОСОБА_3 приступив до керування автомобілем «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух за межами населеного пункту, по автошляху «Березівка-Ряснополь». Під час руху по вказаній проїзній частині, допустив ДТП, внаслідок якого пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув.

Вироком Березівського районного суду Одеської області від 25.12.2021 року у справі № 494/226/21, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР8150178, який діяв на момент настання ДТП станом на 16.10.2020 року.

Позивач є батьком загиблого ОСОБА_4 , у зв`язку зі смертю останнього позивачу спричинена значна та непоправна шкода.

ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з відповідача 30000 грн страхового відшкодування моральної шкоди та 90000 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Березівський районний суд Одеської області рішенням від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнив частково.

Стягнув з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 30000 гривень страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи та 5000 гривень витрат, пов`язаних з правовою допомогою, а всього 35000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3 ст. 27 Закону).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у 2020 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі і з 01 вересня вона становить 5000 грн.

Суд вважав, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 становить 60000 грн. Відповідно, право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди мають ОСОБА_1 (батько загиблого) та ОСОБА_5 (мати загиблого) і розмір страхового відшкодування моральної шкоди позивачу становить 30000 грн, який визначений, шляхом поділу загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди на двох осіб, і має бути відшкодований відповідачем.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1200 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що дохід померлого для нього був основним і постійним джерелом існування та факту перебування позивача на утриманні померлого.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Березівського районний суд Одеської області від 02.04.2024 року в частині відмови в задоволенні заявлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги, що не були задоволені судом першої інстанції задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що частиною 3 статті 1200 ЦК України передбачено, що особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Отже, норми статті 1200 ЦК України чітко розмежовують відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника від пенсії призначеної внаслідок втрати годувальника.

Також скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником. В матеріалах справи підтверджено факт спільного проживання позивача з загиблим сином та ведення спільного господарства.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.05.2024 року відповідачу роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

До суду надійшов від відповідача відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що позивачем не надано документів, що підтверджують перебування його на утриманні загиблого сина на день смерті останнього, а також того, що дохід померлого був для позивача основним в постійним джерелом існування. Крім того, загиблий ОСОБА_4 не мав будь-якого доходу, що б надавало йому можливість утримувати позивача. Також, відповідач зазначає, що матеріали справи не містять доказів фактичних обставин, які б свідчили про потребу позивача, який отримує пенсію за віком на рівні прожиткового мінімуму, у матеріальній допомозі, передбаченій ст. 202 СК України.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» в Електронному кабінеті 25.09.2024 року, що підтверджується довідкою. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» і Електронному кабінеті 25.09.2024 року, що підтверджується довідкою.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 30000 гривень страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про стягнення страхового відшкодування із втратою годувальника, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перебування позивача на утриманні свого загиблого сина на день смерті останнього, а також того, що дохід померлого ОСОБА_4 , був для нього основним і постійним джерелом існування.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1200 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що дохід померлого для нього був основним і постійним джерелом існування та факту перебування позивача на утриманні померлого.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частинами першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ)) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2020 року ОСОБА_3 приступив до керування автомобілем «ВАЗ 2107», р/ НОМЕР_2 , перебуваючи в алкогольному сп`янінні, здійснював рух за межами населеного пункту, по автошляху «Березівка-Ряснополь». Під час руху по вказаній проїзній частині, допустив ДТП, внаслідок якого пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Вироком Березівського районного суду Одеської області від 25.12.2021 року у справі № 494/226/21, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР8150178, який діяв на момент настання ДТП станом на 16.10.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 є батьком загиблого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника позивач в обґрунтування позову зазначивши, що є особою пенсійного віку, тому має право на відшкодування у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті перебував на його утриманні та мав право на одержання від нього утримання.

З довідки № 07 від 04.01.2021 року сільського голови Новокальчевської сільської ради ОТГ вбачається, що склад сім`ї покійного ОСОБА_4 був слідуючим: батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В довідці №08/02-23 від 04.01.2021 року, виданої виконкомом Новокальчевської сільської ради Березівського району Одеської області зазначається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 дійсно провели поховання сина ОСОБА_4 та знаходилися на утриманні останнього до дня його смерті, проживали сумісно та вели спільне господарство за вищевказаною адресою.

Як вбачається з довідки Головного управління ПФУ в Одеській області від 26.01.2021 року виданої ОСОБА_1 про те, що він знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком (з січня 2019 року по листопада 2019 року в розмірі 1788,56 грн щомісячно, з грудня 2019 року по березень 2020 року в розмірі 1833,09 грн щомісячно, в квітні 2020 року - 2833,09 грн, з травня 2020 року по листопада 2020 року в розмірі 1933,09 грн, в грудні 2020 року - 1966,76 грн).

Станом на 12.03.2024 року в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків відсутня інформація про доходи, отримані від податкових агентів за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2020 року стосовно ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_3, закритий 04.10.2020 року на підставі отримання ДПС із Державного реєстру актів цивільного стану громадян інформації про фізичних осіб, які померли).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Однак, крім вказаних вище довідок, позивачем суду не було надано ніяких доказів, що свідчили про перебування ОСОБА_1 , на утриманні свого сина та його потреби у матеріальній допомозі.

Сам факт пенсійного віку та проживання однією сім`єю не підтверджує обставини того, що позивач перебував на утриманні сина.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи № 165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого, суд першої інстанцій дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачем не доведено, що дохід померлого для нього був основним і постійним джерелом існування та факту перебування позивача на утриманні померлого. Надані довідки органу місцевого самоврядування не підтверджують факт перебування позивача на утриманні свого сина.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що право на утримання мають особи, які мали на день смерті право на одержання від померлого утримання.

Аналіз положень частини першої статті 1200 ЦК України свідчить про те, що право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого мають як ті непрацездатні особи, що перебували на утриманні потерпілого, так і ті, які мали право на одержання від нього утримання.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц).

Позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що він, як непрацездатна особа на день смерті сина потребував матеріальної допомоги (якими можуть бути виписка з медичної картки, довідка про потребу у сторонній допомозі, покази свідків).

Ураховуючи викладені обставин колегія суддів вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами як потреби у матеріальній допомозі, тобто права на утримання від померлого, так і того, що син надавав йому таку допомогу, яка була би постійним та основним джерелом для її існування.

Посилання скаржника на наявність у особи статусу безробітного, що свідчить про відсутність у нього крім заробітної плати інших виплат є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять отримання ОСОБА_4 інших доходів.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко