К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року місто Київ

справа № 2-619/2009

апеляційне провадження № 22-ц/824/14637/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області у складі судді Лисюка О.Д. від 21 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади села Корніївка в особі виконавчого комітету Корніївської сільської ради Баришівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в :

У липні 2009 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до територіальної громади села Корніївка в особі виконавчого комітету Корніївської сільської ради Баришівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок.

Позов мотивований тим, що до 1996 року позивач з сім`єю в складі чотирьох чоловік проживав в двокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Маючи бажання проживати в сільській місцевості, позивач домовився про обмін житловими приміщеннями з ОСОБА_3 , мешканкою с. Корніївка Баришівського району.

Рішенням виконавчого комітету Корніївської сільської ради № 23 від 28 листопада 1996 року ОСОБА_3 було дозволено провести обмін трикімнатного будинку садибного типу, розташованого по АДРЕСА_2 , в якому вона проживала, на двокімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , в якій проживав позивач із сім`єю.

На підставі цього рішення, 3 грудня 1996 року позивачу та членам його сім`ї виконавчим комітетом Корніївської сільської ради було видано ордер № 316 у

відповідності з яким, позивач із сім`єю вселився в будинок АДРЕСА_2 .

Вказує, що після вселення у будинок він почав оформлювати всі необхідні документи, які б посвідчували його право власності на будинок, однак до кінця процес оформлення не довів, а ті документи, що вже мав, в подальшому втратив.

Посилаючись на те, що він має намір оформити приватизаційні документи на земельну ділянку, на якій розташований будинок, та з огляду на відсутність у нього документів, які посвідчують його право власності, а також відмову сільської ради, позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21 вересня 2009 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщений за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт володіння ОСОБА_2 житловим будинком на праві приватної власності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, посилаючись на порушення її прав оскаржуваним рішенням, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що на час розгляду справи судом першої інстанції, вона разом з дітьми була зареєстрована та постійно проживала у спірному житловому будинку. Тому, встановивши, що позивачем не в повній мірі визначено належний склад учасників процесу, суд, керуючись статтею 35 ЦПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення), мав залучити до участі у справі її та спільних з позивачем дітей в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, що дало б можливість в подальшому реалізувати їх процесуальні права у вказаному судовому процесі.

Суд не перевірив наявні у справі докази того, що в спірному житловому будинку була зареєстрована неповнолітня дитина, 1994 року народження, яка від імені батьків могла реалізувати право на приватизацію об`єкти житлового фонду, проте в зв`язку з прийняттям такого рішення, таке право втратила. Незалучення до участі у справі дитини є порушенням її прав на житло.

Судом також невірно застосовано до спірних правовідносин положення статті 392 ЦК України, оскільки позивач у даній справі не є власником будинку, а лише претендував

на передання його у власність в порядку приватизації, тому вимоги позову про визнання права власності на це майно є необґрунтованими.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Корніївської сільської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області № 23 від 28 листопада 1996 року дозволено громадянці ОСОБА_3 , склад сім`ї якої 1 чоловік, провести обмін трьохкімнатного будинку в АДРЕСА_2 , житловою площею 42,50 кв.м. на двохкімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , житловою площею 30,5 кв.м., в якій проживає ОСОБА_2 з сім`єю 4 чоловік, при умові, що в будинок ОСОБА_3 переїде сім`я ОСОБА_2 . Крім того, вирішено оформити громадянину ОСОБА_2 обмінний ордер на зазначену вище житлову площу на будинок по АДРЕСА_2 , в установленому Законом порядку.

3 грудня 1996 року, ОСОБА_2 з сім`єю у складі 4 чоловік ( ОСОБА_2 - голова сім`ї, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - син) видано ордер № 316 на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 41,3 кв.м., яке складається з трьох кімнат за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Баришівського бюро технічної інвентаризації від 25 червня 2009 року № 511 по даним Баришівського бюро технічної інвентаризації станом на 25 червня 2009 року за ним не зареєстровано нерухоме майно на праві приватної власності.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 1 листопада 2010 року, право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року.

Згідно листа Корніївського старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 28 червня 2024 року № 07-63, в період з 3 грудня 1996 року по 1 січня 2010 року за адресою

АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, у редакції чинній на час звернення позивача із позовом).

Частиною 1 статті 15 ЦК України (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України від 2024 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина

(абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Зокрема, вагомою підставою для втручання у принцип правової визначеності можуть бути підтверджені доказами обставини про те, що зазначене судове рішення порушує права, свободи, інтереси та/або обов`язки особи, яка не брала участі у цьому розгляді.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини 3 статті 9 ЖК України (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у

гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону (частина 4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом)).

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Процедура передачі будинків у власність громадянам визначена Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Зі змісту пунктів 18, 19, 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15 вересня 1992 року № 56, затвердженого Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству, убачається, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та

мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до статті 32 ЦПК України (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до статті 33 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції), суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. У разі відсутності згоди на це позивача суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

Відповідно до статті 35 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.

Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2019 року у справі № 908/2116/18 дійшов висновку про те, що судове рішення, оскаржене незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо з мотивувальної частини рішення вбачаються висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, про які саме, в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення цих обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом

не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) дійшла подібного за змістом висновку щодо застосування норм процесуального права у випадках розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого суду, яка подана особою, яка не брала участі у справі.

Так, згідно із зазначеною ухвалою, судове рішення, оскаржене незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У даній справі, ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом до виконавчого комітету Корніївської сільської ради Баришівського району Київської області просив визнати за ним право власності на будинок на підставі статі 392 ЦК України, посилаючись на неможливість реалізації права на приватизацію за відсутності необхідних документів, що посвідчують його право власності на будинок.

Встановлено, що з позивачем ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_2 постійно проживали члени його сім`ї: ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син), а тому ці особи також мали право на здійснення приватизації займаного ними жилого приміщення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду про визнання права власності на будинок за позивачем ОСОБА_2 , однозначно порушує право власності ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини 3 статті 376 ЦПК України).

Встановивши, що спірні правовідносини стосуються прав ОСОБА_1 , однак вона не залучена до участі у цій справі, суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі на час ухвалення рішення не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, рішення суду підлягає скасуванню, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, а й процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

За правилами частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 189 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 вересня 2009 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади села Корніївка в особі виконавчого комітету Корніївської сільської ради Баришівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 189 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: