Справа № 462/7355/23 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/960/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Львівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою, шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні цією квартирою.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вказана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 43,30 кв.м. Квартира отримана їхнім з відповідачем батьком у 1971 році, як працівником Львівського мотозаводу, на сім`ю з 4 (чотирьох) осіб. Дана квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності та знаходиться у користуванні їхньої сім`ї. Позивачка зареєстрована в квартирі разом із дітьми, які проживають у ній з народження.

У 1994 року відповідач одружився і переїхав на інше постійне місце проживання у м. Львові разом із своєю дружиною, однак, повернувся проживати в спірну квартиру після смерті батька у вересні 2014 року, де проживає по сьогоднішній день.

Після смерті матері ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач почав вчиняти сварки з позивачкою та іншими членами її сім`ї з приводу користування квартирою, незважаючи на те, що всі вони зареєстровані у цій квартирі і мають таке ж, як і він, право на проживання у ній.

В кінці 2021 року відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, ключі позивачці не дав і до квартири її не впускає, чим чинить їй перешкоди у доступі та користуванні даною квартирою, у зв`язку з чим вона зверталась в органи поліції і змушена тимчасово проживати в орендованій її сином та невісткою квартирі.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про наявність у неї порушеного права, вираженого в наявності перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , які їй вчиняє відповідач ОСОБА_3 , що в свою чергу було проігноровано судом першої інстанції та призвело до порушення норм процесуального права.

Зокрема вказує, що у довідці про результати перевірки за зверненням ОСОБА_1 від 30.11.2019 року відсутня будь-яка інформація щодо наявності у позивача перешкод у користуванні вказаною квартирою. З довідки про результати перевірки за заявою позивача від 24.07.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 в ході розгляду матеріалів перевірки, просила припинити розгляд її заяви у зв`язку з відсутністю конфлікту з братом ОСОБА_3 . У довідці про результати перевірки заяви від 29.08.2022 року також відсутня інформація про наявність у позивача перешкод у користування спірною квартирою. Довідка про результати перевірки заяви від 04.12.2022 року не має відношення до відповідача, оскільки стосується конфлікту, який виник між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . У довідці про результати перевірки від 21.12.2022 року зазначено про відсутність ознак кримінального та адміністративного правопорушення, внаслідок чого перевірку було припинено. Додає, що впродовж 2023 року від ОСОБА_1 не надходило жодного звернення у правоохоронні органи щодо неправомірних дій відповідача, а також у матеріалах справи відсутній відповідний акт ОСББ, в якому б зазначалось, що ОСОБА_1 не має доступу до квартири, у якій вона зареєстрована.

Також вважає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків, не врахувавши, що такі є зацікавленими у розгляді даної справи особами, оскільки є близькими їй родичами. Зауважує, що позивачка не просила суд допитати в якості свідків сторонніх осіб, які не є її близькими родичами.

Наголошує, що позивач вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача змушена була тимчасово проживати із сином в орендованій квартирі, однак, вказаний факт не підтверджується жодним належним та допустимим доказом.

Звертає увагу, що позивачка має на праві особистої приватної власності житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому вона впродовж тривалого часу проживає.

В судове засідання апеляційного суду відповідач та третя особа не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними братом і сестрою, що визнається сторонами.

Предметом спору є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яку батько сторін отримав у порядку черговості за місцем роботи на сім`ю, у складі 4 (чотирьох) осіб, згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №6 від 07.01.1971 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько сторін ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвами.

Позивачка зареєстрована в квартирі з 08.10.1983 року, а відповідач з 27.11.1985 року.

Також у квартирі зареєстрований син позивачки та онук.

Спірна квартира не приватизована і жоден із батьків сторін за життя не порушував питання про визнання своїх дітей такими, що втратили право на проживання у спірній квартирі.

Разом з тим, встановлено, що між сторонами склались конфліктні відносини щодо користування спірною квартирою, у зв`язку з чим позивачка неодноразово зверталась в органи поліції.

06.12.2019 року на ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме: за вчинення відносно свої сестри ОСОБА_1 психологічного насильства. В протоколі ОСОБА_3 зазначив, що свою вину визнає повністю.

Не спростований відповідачем й факт зміни замків у квартирі та відсутності доступу позивачки до квартири.

Позивачка стверджує, що в квартирі наявні її речі, вона оплачує житлово-комунальні послуги, на підтвердження чого надала відповідні письмові докази.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За положеннями частин першої та другої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року в справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18) зазначено, що: «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №569/5435/16-ц (провадження №61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Ураховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, зокрема, те, що позивачка була включена до складу членів сім`ї основного квартиронаймача при отриманні спірної квартири, що є істотною обставиною в даній справі у контексті забезпечення справедливого балансу прав та законних інтересів позивачки по відношенню до спірного житла з правами та законними інтересами протилежної сторони, як членів однієї родини, позивачка зареєстрована в квартирі вже тривалий час і ставиться до неї як до свого постійного місця проживання, вимоги про визнання позивачки такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірної квартири в судовому порядку пред`явлено не було, в свою чергу, відповідачем вчиняються дії, які перешкоджають позивачці вільно користуватися житлом, тому суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивачки підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 18 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич