ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7879/24 Справа № 243/729/24 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Юрченко Г.О.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Аніщенко Катерина Михайлівна на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2024 року, ухваленого суддею Хаустовою Т.А., повний текст судового рішення складено 08 квітня 2024 року,

УСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 у січні 2024 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позову зазначила, що 07 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням суду від 17 травня 2021 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19 травня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області видав судовий наказ №2-н/243/838/2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 квітня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

Станом на день звернення до суду з даною позовною заявою за відповідачем утворилась заборгованість по виплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , сукупний розмір якої становить 449 535,26 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по сплаті аліментів, позивач має право на стягнення пені в розмірі, який не перевищує 100% заборгованості по аліментам.

В зв`язку з викладеним, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 449 535,26 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2024 року відмовлено у задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням, через свого представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежне дослідження та оцінку наявних у справі доказів, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 449 535, 26 грн. за прострочення сплати ОСОБА_2 аліментів на утримання сина.

При цьому, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. Представник позивача вважає, що інформація надана на запити адвоката щодо втрати виконавчого документу не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки позивачу після березня 2022 року було здійснено перерахунок аліментів, у квітні та травні 2022 року. Звертає увагу на те, що відповідач знав про наявність у нього зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина з 2021 року, однак систематично порушував ці зобов`язання. Наголошує на тому, що відповідачем, відповідно до чинного законодавства України не було вжито заходів, для відновлення виплати аліментів, хоча йому було достеменно відомо про припинення відрахування щомісячних аліментних платежів. Зазначає, що долучені відповідачем докази на підтвердження самостійної сплати аліментів не підтверджують перерахунок аліментів на утримання дитини, оскільки вони не містять інформацію про власника карткового рахунку та не вказано призначення платежу: «аліменти», тому вважає, що відповідачем не доведено часткове виконання рішення боржником самостійно. Представник позивача вважає, що саме з вини відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів та відповідачем не доведено, що обставини з яких виникла заборгованість не залежали від нього, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені), відповідно до приписів ст.196 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони позивача, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Олійников С.І., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2024 року без змін.

05 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Аніщенко К.М. надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду справи, призначеного на 08 серпня 2024 року на 11.40 годин в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

У призначений час адвокат Аніщенко К.М. на відеоконференцзв`язок не вийшла, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Олійников С.І., який також через підсистему «Електронний суд» надсилав 06.08.2024 клопотання про проведення апеляційного розгляду справи, призначеного на 08 серпня 2024 року на 11.40 годин в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів вийшов на відеоконференцзв`язок та брав участь у розгляді апеляційної скарги.

08.08.2024 на електронну адресу суду апеляційної інстанції від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Аніщенко К.М. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 08 серпня 2024 року на 11.40 годин на іншу дату, оскільки остання не може взяти участь в режимі відеоконференції через відсутність світла.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Оскільки, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторони позивача та звертає увагу на те, що позиція позивача викладена в апеляційній скарзі, почута судом апеляційної інстанції, тому в задоволенні клопотання адвоката Аніщенко К.М. про відкладення судового розгляду слід відмовити.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, з викладених у відзиві підстав та просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юсупової О.В. від 24 травня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №65511847 з примусового виконання судового наказу №2-н/243/838/2021, виданого 19 травня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 квітня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого старшим державним виконавцем Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юсуповою О.В., станом на 01 жовтня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 становить 449 535,26 грн.

Як вбачається з витягу з наказу від 01 липня 2019 року №153о/с, підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_2 наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 26 червня 2019 року №279 призначено на посаду начальника 8 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області.

Наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 19 листопада 2021 року №466 ОСОБА_2 звільнено з посади начальника 8 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області та призначено на посаду начальника Бахмутського районного управління Головного управління ДСНС України у Донецькій області.

Наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 10 травня 2023 року №277 ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Бахмутського районного управління Головного управління ДСНС України у Донецькій області та призначено на посаду заступника начальника Головного управління із запобігання надзвичайним ситуаціям Головного управління ДСНС України у Донецькій області.

Відповідно до звіту про здійснення відрахувань та виплат, наданого ГУ ДСНС України у Донецькій області старшому державному виконавцю Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юсуповій О.В. щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з травня 2022 року виплата аліментів припинилась у зв`язку з тим, що виконавчий лист залишився на території, яка не підконтрольна українській владі (у м. Маріуполь).

З відповіді Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області від 20 лютого 2024 року вбачається, що відрахування аліментів з грошового забезпечення ОСОБА_2 дійсно проводилось з січня по травень 2022 року (частково). Однак, у зв`язку з російською агресією та початком повномасштабних бойових дій на території міста Маріуполь та руйнуванням адмінбудівлі Головного управління, вся фінансово-бюджетна, у тому числі архівна та службова документація що стосувалася діяльності установи залишилася на окупованій території, зокрема, всі виконавчі листи, у тому числі ті, що стосувалися нарахування аліментів з грошового забезпечення ОСОБА_2 . Після надходження на адресу Головного управління постанови від Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області (далі виконавча служба) від 05.12.2023 ВП №65511847 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, утримання та сплата аліментів на користь ОСОБА_1 була відновлена (перша виплата відбулася у грудні 2023) у розмірі 50% доходів, з яких 1/4 частини доходу ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку як поточні аліменти та залишок суми в погашення заборгованості яка склалася станом на 01.10.2023. Протягом періоду з моменту призупинення відрахування аліментів на адресу Головного управління надходили адвокатські запити з аналогічного питання від адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на які були надані обґрунтовані відповіді з запропонуванням відновити виконавчий лист про стягнення аліментів та направленням його на зазначену у листах адресу Головного управління, однак відповіді не отримані і направлення виконавчого листа не здійснено. На теперішній час утримання з доходу ОСОБА_2 сум аліментів та перерахування їх на користь ОСОБА_1 проводиться у повному обсязі, про що на адресу виконавчої служби направляються відповідні звіти.

З наданого відповідачем розрахунку щодо його самостійної сплати аліментів на рахунок позивача, підтвердженими за інформацією АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду про витребування доказів, є наступні суми: 28.03.2023 22 000 грн., 28.02.2023 16 500 грн., 29.01.2023 15 000 грн., 19.11.2022 15 000 грн., 05.11.2022 5000 грн., що разом становить 73 500 грн.

Відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції на підставі досліджених та оцінених судом доказів, виходив з недоведеності позивачем заявлених позовних вимог щодо ухилення відповідача від обов`язку сплачувати аліменти.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не може погодитись з доводами представника позивача ОСОБА_5 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на те, що вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вище норм закону, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При цьому, за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У пункті 22 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що, передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Отже, відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину визначена ст.196 СК України. Зазначеною нормою на боржника покладений обов`язок сплатити неустойку (пеню) у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з його вини.

У постанові від 14 грудня 2020 року по справі №661/905/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі №572/1689/16-ц, зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Зокрема, у вказаній постанові зазначено, що стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Окремо, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Таким чином, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22 грудня 2022 року, м. Маріуполь Донецької області входить до переліку територій, тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тобто, доказами можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд повинен встановити наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів саме з його вини.

Як встановлено ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В той час, ст.78 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом перевірено та встановлено, що з заробітної плати відповідача щомісячно здійснювались відрахування на сплату аліментів на рахунок позивача, проте, через збройну агресію РФ та окупацію м. Маріуполь, виконавчий документ, на підставі якого здійснювались відрахування, був втрачений, через незалежні від відповідача обставини, в подальшому, після отримання роботодавцем відповідача необхідних документів, сплата аліментів була відновлена. Окрім того, суд встановив, що відповідач у період вимушеної затримки зі сплати аліментів самостійно перераховував кошти на рахунок позивача, що підтверджено випискою по картковому рахунку, наданою банком на запит суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів, й, навпаки відповідачем повністю спростовані підстави позову та доведено відсутність його вини у виниклій заборгованості.

Висновок суду першої інстанції про те, що в діях відповідача відсутній умисел на ухилення від сплати аліментів є вірним, оскільки як встановлено судом, після набрання рішенням законної сили та з дати відкриття виконавчого провадження, відповідач сплачував аліменти, та на теперішній час продовжує сплачувати аліменти після відновлення відрахувань з його заробітної плати, які були призупинені з незалежних від нього обставин.

Окремо слід зазначити, що у рішенні суд звертав увагу на ту обставину, що адвокат позивача зверталась з запитом до ГУ ДСНС України у Донецькій області з приводу виникнення затримки зі сплати аліментів і їй було надано роз`яснення щодо необхідності відновлення виконавчого листа про стягнення аліментів та направленням його на зазначену у листах адресу Головного управління, проте жодних дій з боку позивача вжито не було. Також судом звернуто увагу, що відновити виконавчий лист може лише стягувач або державний чи приватний виконавець, а не боржник, яким є відповідач.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Аніщенко Катерина Михайлівна залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року

Головуючий:

Судді: