Справа № 128/1532/21
Провадження № 22-ц/801/2337/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 рокуСправа № 128/1532/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Копаничук С. Г., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Військової часини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди

Рішення ухвалила суддя Шевчук Л. П.

Рішення ухвалено об 11:37 в м. Вінниця

Дата складення повного тексту рішення 22 вересня 2024 року,

Встановив:

У червні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, який мотивувала тим, що відповідач працювала на посаді бухгалтера фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 з 03 грудня 2001 року по 25 серпня 2020 року. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 19 від 30 січня 2017 року перепризначена на посаду бухгалтера фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 .

26 березня 2020 року у Військовій частині НОМЕР_1 проведено аудит. На підставі виявлених в ньому порушень, наказами командира військової частини № НОМЕР_2 від 27 березня 2020 року та № 284 від 17 квітня 2020 року проведено службове розслідування стосовно правопорушень, які виявлені під час фінансового аудиту та аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_1 та встановлення винних осіб.

За результатами службового розслідування встановлено, що ТВО заступника командира частини з інженерно-авіаційної служби начальником інженерно-авіаційної служби військової частини ОСОБА_2 поданий рапорт від 25 березня 2019 року, який зареєстрований 29 березня 2019 року за вх. № 961 про преміювання інженера-інструктора бортового працівника ЗСУ ОСОБА_3 у розмірі 160 % за березень 2019 року. Рапорт задоволений командиром військової частини з резолюцією "НВП в наказ», погоджений начальником фінансово-економічної служби ОСОБА_4 . Наказом командира військової частини (по стройовій частині) № 65 від 29 березня 2019 року зазначено преміювати інженера-інструктора бортового працівника ЗСУ ОСОБА_3 у розмірі 160 % за березень 2019 року.

Проте, працівнику ЗСУ ОСОБА_3 виплачена премія за березень в розмірі 27 085,00 грн., що становить 242 % посадового окладу з нарахуванням надбавок та доплат. Таким чином переплата заробітної плати інженеру-інструктору бортовому працівнику ЗСУ ОСОБА_3 становить 9 166,25 грн.

Відповідальною особою за нарахування заробітної плати працівникам ЗСУ визначено бухгалтера працівника ЗСУ ОСОБА_1 , яка пояснила, що переплата премії ОСОБА_3 виникла внаслідок того, що вона не перевірила яка сума преміювання вказана в наказі командира військової частини.

В подальшому ОСОБА_1 особисто подала заяву командиру військової частини з клопотанням дозволити їй в добровільному порядку відшкодувати безпідставну виплату премії працівнику ОСОБА_3 в розмірі 9166,25 грн., яке було задоволено.

Цим клопотанням ОСОБА_1 визнала свою вину у вчиненому.

Безпідставна виплата премії на суму 9166,25 грн. була здійснена ОСОБА_1 через порушення нею вимог нормативно-правових актів та розділу 2 посадової інструкції бухгалтера.

За результатами службового розслідування командиром військової частини видано наказ № 53 від 21 травня 2020 року «Про результати службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 березня 2020 року № 212».

Відповідно до пункту 3 цього наказу помічнику командира з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 наказано: суму заподіяної шкоди в розмірі 9166,25 грн., що виникла внаслідок переплати премії працівнику ЗСУ ОСОБА_3 обліковувати в «Книзі обліку нестач частини», в «Книзі грошових стягнень та нарахувань частини»; в подальшому стягувати суму заподіяної шкоди в розмірі 9166,25 грн., що виникла внаслідок переплати премії працівнику ЗСУ ОСОБА_3 з працівника ЗСУ ОСОБА_1 встановленим порядком.

За матеріалами службового розслідування між діями ОСОБА_1 та наслідками, що виявились у прямій дійсній шкоді військовій частині, у вигляді безпідставної виплати премії працівнику ЗСУ ОСОБА_3 в розмірі 9166,25 грн. встановлений причинний зв`язок та вину у формі непрямого умислу, недбалості.

Наказом командира військової частини (по стройовій частині) № 164 від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням.

ОСОБА_1 здійснювала відшкодування заподіяної шкоди. Залишок невідшкодованої нею суми заподіяної шкоди становить 7973,75 грн., який підтверджується записами в «Книзі грошових стягнень і нарахувань частини».

Незважаючи на численні звернення військової частини до ОСОБА_1 , вона не бажає відшкодовувати залишок заподіяної нею шкоди в сумі 7973,75 грн., у зв`язку з чим військова частина звернулася до суд із даним позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Зазначила, що суд першої інстанції допустив процесуальні порушення, які призвели до незаконного рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що норми процесуального права, що містяться в пункті 5 частини 3 статті 178 та у частині 8 статті 178 ЦПК України вказують на певний порядок розгляду справи за відсутності відзиву. Відповідач ОСОБА_1 не скористалася правом на подання відзиву. За відсутності відзиву відповідача у справі, суд порушив принцип диспозитивності, вийшов за межі заперечень відповідача. Відповідач, який не подав відзив, своєю пасивною поведінкою фактично погодилася з аргументами позивача, тобто, надала «мовчазну згоду» щодо фактичних обставин і задоволення позову. Окрім того, відсутність відзиву з посиланням на докази та норми права позбавляє позивача можливості подати відповідь на відзив з поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, вийшов за межі заперечень відповідача, оскільки такі заперечення не були заявлені, тому рішення суду є незаконним з огляду на приписи частини 2 статті 263 ЦПК України.

Суд першої інстанції надав невірну оцінку заяві відповідача, у якій вона просить надати дозвіл компенсувати переплату, у якій вказала точну суму шкоди, пославшись на аудиторський звіт, яким встановлена переплата та шкода позивачу. Дану заяву слід розглядати у сукупності з іншими доказами, про що вказує частина 2 статті 89 ЦПК України. Таку заяву відповідач подала самостійно, у якій свідомо вказала точну суму шкоди та реквізити аудиторського звіту, що свідчить про її повну обізнаність з висновками аудиторського звіту та про згоду з ним, а також про готовність добровільно виправити допущене нею порушення, що свідчить про визнання відповідачем своєї вини у спричиненні матеріальної шкоди позивачу та визнання нею суми такої шкоди.

У випадку незгоди із такими обставинами відповідач мала б надати відзив із запереченнями як факту подання такої заяви, так і її змісту щодо точної суми та реквізитів аудиторського звіту.

Відповідачем не оскаржено наказ командира військової частини № НОМЕР_3 від 21 травня 2020 року про стягнення з неї заподіяної шкоди в сумі 9166,25 грн. і не оскаржено розміру шкоди. Частковим відшкодуванням шкоди у добровільному порядку відповідач визнала свою вину і суму нанесеної шкоди.

Відповідач не надіслала відзив на апеляційну скаргу позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, при цьому не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

По справі встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 19 від 30 січня 2017 року ОСОБА_1 переведена з 31 січня 2017 року за її згодою на постійну роботу на посаду бухгалтера фінансово-економічної служби (а. с. 8).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 65 від 29 березня 2019 року премійовано у розмірі 160 % посадового окладу з урахуванням надбавок та доплат за березень 2019 року працівника ЗСУ ОСОБА_3 інженера-інструктора бортового, який виконував польоти у березні 2019 року (а. с. 9).

14 травня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я командира військової частини заяву, у якій вказала, що відповідно до аудиторського звіту від 26 квітня 2020 року № 234/3/7/аз встановлено переплату премії працівнику ЗСУ ОСОБА_3 в сумі 9166,25 грн., тому просить дозволити їй в добровільному порядку компенсувати утриманням з її заробітної плати в сумі 1500,00 грн. щомісячно до повного погашення (а. с. 10).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 53 від 21 травня 2020 року суму заподіяної шкоди в розмірі 9166,25 грн., що виникла внаслідок переплати премії працівнику ЗСУ ОСОБА_3 облікувати в «Книзі обліку нестач частини», в «Книзі грошових стягнень та нарахувань частини» і в подальшому стягнути з працівника ЗСУ ОСОБА_1 встановленим порядком (а. с. 11).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 164 від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 , бухгалтер фінансово-економічної служби, звільнена з роботи за власним бажанням, відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України з 25 серпня 2020 року (а. с. 12).

02 грудня 2020 року Військовою частиною НОМЕР_1 на адресу ОСОБА_1 направлений лист із пропозицією відшкодувати шкоду, завдану державі в особі Військової частини НОМЕР_1 в розмірі 7973,75 грн. шляхом перерахування вказаної суми на рахунки військової частини, в десятиденний термін з дати отримання вказаного листа, а в разі незгоди повідомити про причини такої у письмовому вигляді (а. с. 13).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач у своєму позові посилається на встановлені результатами службового розслідування порушення відповідачем її посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, результатами аудиторської перевірки, а також заявою відповідача, у якій вона просила дозволити їй в добровільному порядку компенсувати заподіяну шкоду. Проте до матеріалів справи позивачем не було долучено ані результатів службового розслідування, ані результатів аудиторської перевірки, ані посадової інструкції відповідача, що позбавило суд можливості перевірити та встановити факт порушення відповідачем своїх посадових обов`язків, внаслідок чого нею було завдано позивачу матеріальну шкоду. Також позивачем не долучено до матеріалів справи первинних фінансових документів щодо нарахування і виплати працівнику ЗСУ ОСОБА_3 премії в розмірі понад 160 %, його відмови від повернення надлишково виплачених грошових коштів. Таким чином позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Із таким висновком суду першої інстанції можна погодитися.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина 2 статті 130 КЗпП України).

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (частина 3 статті 130 КЗпП України).

Отже, згідно вимог статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Узагальнуючи викладене, слід зробити висновок про те, що матеріальна відповідальність покладається на працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Статтею 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов`язків, несуть матеріальну відповідальність за частиною першою статті 132 КЗпП України, крім випадків, для яких статтею 134 КЗпП України передбачена повна матеріальна відповідальність.

Отже, за пунктом 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Попри цю законодавчу норму, чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Військова частина у своєму позові не обґрунтовувала позовних вимог такими обставинами, як наявність письмового договору про повну матеріальну відповідальність із відповідачем, а також не вказувала на інші визначені обставини на підтвердження повної матеріальної відповідальності працівника відповідача по справі ОСОБА_1 .

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 491/961/16-ц (провадження № 61-33813св18).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Згідно вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і вона має нести цивільну відповідальність.

Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не надані.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки у підтвердження обґрунтувань заявлених позовних вимог позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог належними й допустимими доказами, якими, зокрема можуть бути: результати службового розслідування, результати аудиторської перевірки, посадова інструкція відповідача, первинні фінансові документи щодо нарахування і виплати працівнику ЗСУ ОСОБА_3 премії в розмірі понад 160 %, його відмова від повернення надлишково виплачених йому грошових коштів тощо.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, апеляційним судом відхиляються, оскільки повністю спростовуються мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції, даною постановою і наступним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

Інших доводів, що могли б ставити під сумнів законність чи обґрунтованість рішення суду першої інстанції позивачем не наведено.

Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду відповідних письмових доказів, які підтверджують його позовні вимоги, а відтак і доказів порушення його цивільного права. Тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням встановлених обставин справи, правовідносин, які випливають із встановлених обставин та правових норм, застосованих до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції не може бути скасоване.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіС. Г. Копаничук
В. В. Сопрун