КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 759/9510/24

номер провадження 22-ц/824/15503/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року /суддя Твердохліб Ю.О./

за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішенні

у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу на стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною заявою про скасування судового наказу та просив поновити строк для подання заяви про скасування судового наказу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва скасовано судовий наказ №759/9510/24 (провадження № 2-н/759/363/24) від 09.05.2024 року, виданий Святошинським районним судом м. Києва за заявою ТОВ "Експлуатуюча компанія "Основа комфорт" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги та судового збору.

29.07.2024 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ТОВ "Експлуатуюча компанія "Основа комфорт" на його користь судового збору у розмірі 121,12 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 2840,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за заявою про скасування судового наказу № 759/9510/24 від 09 травня 2024 року залишено без задоволення./а.с. 77-78/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати, задовольнивши вимоги заяви.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги за позовною вимогою в іншому провадженні. Згідно пункту 6 частини 1 статті 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника. Вимога про стягнення з боржника витрат на правничу допомогу, понесених при подачі заяви про видачу судового наказу відповідає вимогам статті 161 ЦПК України. Також звертав увагу на те, що регулювання судових витрат належить до розділу І «Загальні положення» ЦПК, а тому поширюється на всі категорії цивільних справ, у тому числі на наказне провадження.

Представник ТОВ "Експлуатуюча компанія "Основа комфорт" Божко А.В. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що питання про розподіл судових витрат вирішується судом між сторонами відповідної цивільної справи, якими в силу приписів частини першої статті 42 ЦПК України є учасники справи у справах позовного провадження. При цьому, відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Разом із тим, відповідно до частини другої статті 42 ЦПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник, а не позивач та відповідач, що залишилося поза увагою апелянта, розгляд цивільної справи здійснювався у наказному, а не в позовному провадженні. Більше того, як було зазначено вище, заявник після скасування судового наказу звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом (цивільна справа №759/15993/24).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Відмовляючи у відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 141 ЦПК України яка регулює відносини щодо розподілу судових витрат, визначених у статті 133 ЦПК України, та оперує такими поняттями: сторони (відповідач, позивач) та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, пункт 6 частини першої статті 264 ЦПК України вказує на обов`язок суду вчинити розподіл судових витрат під час ухвалення рішення.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України)

На відмінну від витрат по сплаті судового збору, розмір якого визначається Законом України «Про судовий збір», розмір витрат на правничу допомогу не є фіксованим, а питання про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до положень ст. 137 ЦПК України вирішується з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, а також заперечень іншої сторони щодо наявності підстав та розміру таких витрат. Відтак, при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд має забезпечити реалізацію сторонами дотримання принципу змагальності.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій прийнято оскаржуване рішення, розглянута в порядку наказного провадження.

При розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).

Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів ч.ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 167 ЦПК України розгляд заяв про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника та боржника, що позбавляє останнього можливості подати заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу або клопотання про зменшення таких втрат.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, у справах наказного провадження судові витрати не відшкодовуються.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Положення ЦПК України не містять визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався би обов`язок відшкодування боржнику судових витрат.

Скасування судом першої інстанції судового наказу не свідчить про вирішення спору по суті між заявником та апелянтом, а вказує на наявність спору, який, за повідомленням стягувача, розглядається судом першої інстанції / справа №759/15993/24/.

Отже, оскільки наказне провадження фактично не передбачає спірності вимог, в разі спору вимоги підлягають розгляду у позовному провадженні, суд позбавлений можливості розгляду в наказному порядку вимог щодо стягнення судових витрат.

Таким чином, заявник не позбавлений можливості стягнення судових витрат у позовному провадженні, зокрема у справі №759/15993/24/ за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатуюча компанія «Основа Комфорт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: