Справа № 2-4862/10
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 рокум. Житомир

Суддя Корольовського районного суду міста Житомира Пилипюк Л. М., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Миколи Корнєва,

В С Т А Н О В И Л А:

31 липня 2024 року до Корольовського районного суду міста Житомира через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) «Електронний суд» надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Корнєва.

На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичних осіб грошових коштів. У вказаному виконавчому провадженні він був одним із стягувачів. У ході примусового виконання вказаного виконавчого провадження йому в рахунок погашення боргу в розмірі 64 957, 00 гривень на підставі постанови старшого державного виконавця Сладь Т. П. від 17 грудня 2021 року та на підставі акту передачі від 17 грудня 2021 року передано частину автомобіля марки Mazda, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Постановою державного виконавця від 04 серпня 2022 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з його виконанням, адже державним виконавцем враховано, що стягувач отримав у власність майно боржника на суму боргу 64 957, 00 гривень. Однак постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року вищевказані постанова державного виконавця від 17 грудня 2021 року та акт передачі від 17 грудня 2021 року визнані незаконними та скасовані.

Ураховуючи наведені обставини, скаржник вважає, що виконавче провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 на його користь 64 957, 00 гривень залишається невиконаним. З метою поновлення виконавчого провадження він 21 лютого 2024 року звернувся до начальника відділу ДВС з проханням скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2022 року. На таке своє звернення він отримав відповідь від 29 лютого 2024 року, у якій зазначено, що оскільки ним не надано доказів виконання рішення апеляційного суду щодо повернення автомобіля боржнику, то відсутні підстави для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, скаржник вважає, що в. о. начальника відділу ДВС допустив протиправну бездіяльність та просить: 1) визнати неправомірною бездіяльність в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Корнєва, яка полягає у невжитті заходів на відновлення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4862/10 від 22 грудня 2010 року, який виданий Корольовським районним судом міста Житомира; 2) зобов`язати в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Корнєва поновити порушене право ОСОБА_1 шляхом вжиття передбачених законом заходів по відновленню виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4862/10 від 22 грудня 2010 року, який виданий Корольовським районним судом міста Житомира, а саме шляхом скасування постанови від 04 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження.

Вирішуючи питання про прийняття скарги до розгляду, вважаю доцільним дослідити дотримання скаржником строку звернення до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Правила, які регулюють умови прийнятності скарг, покликані забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, а зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 920/149/18 надано роз`яснення щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 361/1335/20 (провадження № 61-15507св20), від 02 листопада 2021 року у справі № 753/3465/20 (провадження № 61-12002св20).

Порівняльний аналіз змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 14 серпня 2019 року в справі № 910/7221/17; від 12 січня 2021 року в справі № 910/8794/17; від 12 жовтня 2021 року в справі № 918/333/13-г.

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 143/950/19 (провадження№ 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року в справі № 501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Зміст скарги ОСОБА_1 свідчить, що він після ухвалення постанови Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року з метою захисту своїх прав, як сторони виконавчого провадження (стягувача), вже наступного дня 21 лютого 2024 року звернувся до начальника органу ДВС із письмовою заявою, в якій просив, зокрема, скасувати постанову державного виконавця від 04 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження.

При цьому необхідність звернення до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1 мотивує отриманням відмови на вищевказане клопотання. Наведене свідчить, що порушення своїх прав стягувача у виконавчому провадженні скаржник пов`язує саме з отриманням листа-відмови № 5.1/1578 від 29 липня 2024 року в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Миколи Корнєва. Така відмова розцінена скаржником як неправомірна бездіяльність.

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою 31 липня 2024 року, клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявляє, однак по тексту скарги зазначає, що він вважає порушення своїх прав триваючим, оскільки бездіяльність в. о. начальника відділу ДВС продовжується, а рішення суду про стягнення на його користь коштів залишається невиконаним.

Ухвалою судді від 02 серпня 2024 року скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк на усунення недоліків. У вказаній ухвалі, серед іншого, скаржнику було запропоновано надати докази, що підтверджують дату та спосіб отримання відповіді № 5.1/1578 від 29 липня 2024 року в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

05 серпня 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків скарги. Однак скаржник не повідомляє, коли саме та якими засобами зв`язку він отримав вищевказану відповідь. Щодо строків звернення зі скаргою ОСОБА_1 зазначає, що в нього немає інших обґрунтувань, окрім тих, які вказані ним у скарзі.

Виклад обставин скарги свідчить, що скаржник був обізнаний про порушення своїх прав стягувача з дати отримання відповіді органу ДВС від 29 лютого 2024 року щодо відмови скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Скаржник не повідомляє, коли саме та якими засобами зв`язку він отримав вищевказану відповідь, а тому десятиденний строк звернення до суду зі скаргою слід відраховувати з 29 лютого 2024 року. При цьому суд ураховує, що саме на скаржника покладається процесуальний обов`язок підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку звернення до суду.

Суд відхиляє доводи скаржника про триваючий характер порушення його прав. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. У ситуації, яка розглядається, про триваюче правопорушення не йдеться, оскільки скаржник звернувся з відповідною заявою до органу ДВС та отримав відповідь на своє звернення, а тому десятиденний строк на подання скарги відраховується з наступного дня після фактичної обізнаності особи про порушення її прав. Крім того, протиправність бездіяльності в. о. начальника органу ДВС (щодо невжиття заходів, спрямованих на відновлення виконавчого провадження шляхом скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження) є предметом розгляду скарги по суті та не може презюмуватись на стадії прийняття скарги до розгляду. Скаржник був обізнаний з прийнятим рішенням за його заявою, а його доводи не дають підстав для висновку про наявність об`єктивних причин, які перешкоджали йому протягом встановленого законом десятиденного строку звернутись до суду.

Таким чином, скаржник пропустив десятиденний строк для звернення до суду з такою скаргою, скаржник не заявляє про поновлення пропущеного строку звернення до суду та не зазначає поважних причин пропуску процесуального строку, а тому скаргу слід залишити без розгляду та повернути заявнику. Скаржник має право на повторне звернення до суду зі скаргою на загальних підставах з наданням клопотання про поновлення строку звернення до суду або має право повторно звернутися до органу ДВС з відповідною заявою.

Керуючись ст.ст. 13, 76 - 81, 89, 126-127, 247, 258-260, 353-354, 447-449 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність в. о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Миколи Корнєва залишити без розгляду та повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику право на повторне звернення до суду зі скаргою на загальних підставах з наданням клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Корольовського районного суду

міста Житомира Лілія ПИЛИПЮК