ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8756/24 Справа № 209/4062/23 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 липня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про розстрочення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.11.2023 року у справі № 209/4062/23 на 6 років зі сплатою рівними частинами в сумі 1 574,24 грн. щомісячно, з моменту постановлення ухвали про розстрочення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.11.2023 року в справі № 209/4062/23. В обґрунтування заяви посилався на те, що вона не працює, є особою пенсійного віку, але пенсію не отримує у зв`язку з недостатністю стажу, їй призначена державна соціальна допомога в сумі 2 361 грн. в місяць, яка є єдиним джерелом її доходу. Крім того, вона розлучена, проживає одна та не має майна, на яке може бути звернуто стягнення, у зв`язку із вищевикладеним не має змоги виконати рішення суду одразу в повному обсязі. Враховуючи розмір її доходу, задля виконання судового рішення виходячи з розрахунку 113 345,70 грн./ (2 361 грн. * 50%)/12 = 8, є його розстрочення на 8 років, але заявниця просила розстрочити виконання рішення суду на 6 років зі сплатою рівними частинами в сумі 1 574,24 грн. щомісячно.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду задоволено. Розстрочено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 листопада 2023 року по справі № 209/4062/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19 квітня 2019 року і яка складається із заборгованості в розмірі 110 661,70 гривень і яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 102 352,75 гривень і заборгованості по процентам за користуванням кредитом в розмірі 8 308,95 гривень, на 6 років зі сплатою рівними частинами в сумі 1 574,24 грн. щомісячно, з моменту постановлення ухвали суду про розстрочення виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема наголошує, що наведені ОСОБА_1 у заяві про розстрочення виконання судового рішення не відносяться у розумінні положень ст.. 435 ЦПК України до виключних обставин, що унеможливлюють виконання рішення. Крім того звертає увагу, що законодавчо встановлений строк для розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого судового рішення. Також звертає увагу, що при вирішенні питання по затримку виконання рішення суду слід враховувати інтереси обох сторін та дотримуватись балансу інтересів, а також ступінь вини боржника у виникненні спору.

Боржник не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до Електронних кабінетів банку, довідка про доставку СМС ОСОБА_1 , а також конверт на ім`я ОСОБА_1 , направлений за адресою, зазначеною у її заяві про розстрочення виконання судового рішення, який повернувся із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення «Адресат відсутній за вказаною адресою» (т.3 а.с.48 зворот, 49) При цьому боржник не повідомляла про зміну свого місця проживання та не надавав електронної пошти, як альтернативного засобу зв`язку.

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі Шмалько проти України (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і , водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6

Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справі Горнсбі проти Греції.

У рішенні від 17 травня 2005 року по справі Чіжов проти України (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі Трихліб проти України, заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі Іммобіліаре Саффі проти Італії, заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..., а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі №2-54/08 роз`яснено, відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.).

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України Про виконавче провадження є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 21 листопада 2023 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 19 квітня 2019 року в розмірі 110 661,70 гривень.

Звертаючись до суду із заявою про розстрочення виконання рішення від 21 листопада 2023 року, ОСОБА_1 зазначала, що вона не працює, є особою пенсійного віку, але пенсію не отримує, розлучена, не має майна, на яке може бути звернуто стягнення та єдиним джерелом її доходу є державна соціальна допомога в сумі 2 361 грн. в місяць, що підтверджується відповідними документами.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та розстрочуючи виконання рішення на 6 років, суд першої інстанції виходив із того, що нею належними та допустимими доказами доведено наявність виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення.

Однак із такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись, оскільки ними не враховано положення ч.5 ст. 435 ЦПК України, яка містить імперативну вимогу про неможливість відстрочення виконання судового рішення більше ніж на один рік з дня його ухвалення.

Враховуючи те, що з відповідною заявою ОСОБА_1 звернулась у липні 2024 року, а рішення, виконання якого вона просила розстрочити було ухвалено 21 листопада 2023 року, то у суду першої інстанції не було підстав відстрочувати його виконання на 6 років.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2020 року у справі № 905/2912/15 та від 03 жовтня 2024 року у справі № 824/50/22.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2018 року у справі №2-101/99 викладено висновок про те, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що, відповідно до статті 373 ЦПК та статті 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Оцінюючи доводи заяви про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, й щодо його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 910/1180/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 905/30/16.

Слід зазначити, що про остаточне рішення суду заявник знала з моменту його ухвалення, добровільно не виконувала рішення суду першої інстанції, а із заявою звернулась лише у липні 2024 року. Крім того, слід звернути увагу, що кредитна заборгованість, яка стягнута рішенням суду від 21.11.2023 року почала утворюватись ще з 2019 року, тобто саме винні дії боржника з неповернення фактично отриманих кредитних коштів протягом тривалого періоду призвели до утворення заборгованості.

Таким чином посилання на скрутне матеріальне становище відповідача, враховуючи ступінь його вини у виникненні спору, розмір заборгованості, не свідчать про винятковість причин невиконання рішення суду, а тому не можуть бути підставою для розстрочення виконання рішення суду.

З огляду на вищезазначене, посилання заявника та зазначені ним доводи не є тими виключними обставинами, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Таки чином доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та вона підлягає задоволенню.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволення заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 028 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 липня 2024 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 21 листопада 2023 року відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» 3 028 грн. на відшкодування судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає

Судді: