ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.

секретар судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автотранспорту, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автотранспорту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 20 листопада 2013 року водій транспортної компанії ФОП « ОСОБА_2 » ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автобусом марки «Кароса-735» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під час виконання маневру розвороту праворуч, грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 б) та п грудня 3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , сина позивачки ОСОБА_1 ..

У результаті ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 539 від 03 грудня 2013 року, були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких пошкоджень за ознакою небезпечних для життя в момент заподіяння.

Смерть сина позивачки настала внаслідок сумісної травми тіла.

17 вересня 2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, (справа №185/4282/14-к) ОСОБА_4 було визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому було призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

З власником транспортної компанії ОСОБА_2 досудовим способом не вдалося вирішити питання відшкодування матеріальних затрат на ритуальні послуги та поховання загиблого сина, а також грошове відшкодування моральних страждань.

У квітні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом про грошове відшкодування шкоди.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року (справа № 185/4635/15-ц) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн., заподіяну внаслідок загибелі її єдиного сина ОСОБА_5 .

Позивачка зазначає, що після того як ОСОБА_2 стало відомо про розмір стягнутої з нього шкоди, він почав переписувати своє майно на дочку ОСОБА_3 , за допомогою довідки-рахунку 13 серпня 2015 року та 15 вересня 20158 року.

У результаті проведених угод купівлі продажу транспортних засобів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були порушені права позивачки, а саме можливість безперешкодного отримання грошових сум відшкодування моральних страждань, присуджених законним рішенням суду.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсними договори купівлі-продажу майна, укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за допомогою довідок-рахунків, з відчуження: а) автобуса IKARUS-366 2002 року випуску державний номер НОМЕР_2 шасі ХLL280000І9885884, за довідкою-рахунок ААЕ №244621 виданою 13.08.15. ТОВ «Автоскай»; б) автобуса КАROSA-734 1988 року випуску державний номер НОМЕР_3 шасі ТМКС73424НМ020583, за довідкою-рахунок ААЕ №348398 виданою 15.09.15. ТОВ «Автоскай»; - здійснити процес реституції відносно майна, переданого на виконання фіктивних договорів купівлі-продажу, здійснених між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 , з обов`язковою перереєстрацією цього майна на нового власника ОСОБА_2 ..

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виконавче провадження відносно стягнення з ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди не містить інформації, яка вказує на угоди купівлі-продажу автотранспорту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому посилання суду на дату ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження - 15 травня 2018 року, не свідчить про обізнаність позивачки про порушення її прав. Апелянт стверджує, що про наявність оспорюваних договорів вона дізналась 29 вересня 2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивачка є матір`ю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок наїзду на нього автобуса марки "Кароса 735", з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 ..

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2014 року, водія ОСОБА_4 визнано винним за ч.2 ст.286 КК України. Водій ОСОБА_4 знаходився в трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_2 ..

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн., на кожного.

Встановлено, що 13 серпня 2015 року та 15 вересня 2015 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відчужені два автотранспортні засоби: автобус IKARUS-366, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_4 , та автобус KAROSA-734, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі НОМЕР_5 , що підтверджено копіями довідкирахунку НОМЕР_6 та довідкирахунку ААЕ №348398 відповідно.

12 грудня 2023 року представник відповідачів подав заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позов є доведеним, однак, позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивачці достеменно було відомо про факт укладення оспорюваних правочинів 15 травня 2018 року, після ознайомлення з матеріалами об`єднаного виконавчого провадження, які містили дані про правочини, що підтверджується власноруч написаною нею розпискою.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Керуючись вказаними нормами закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

12 грудня 2023 року представник відповідачів подав заяву про застосування строків позовної давності.

Встановивши, що позивачці достеменно було відомо про факт укладення оспорюваних правочинів ще 15 травня 2018 року, після ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження, які містили дані про правочини, що підтверджується власноруч написаною позивачкою розпискою, а з даним позовом вона звернулася лише 27 вересня 2023 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачкою строку позовної давності.

Доводи апелянта в скарзі про те, що виконавче провадження відносно стягнення з ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди не містить інформації, яка вказує на угоди купівлі-продажу автотранспорту між ним та ОСОБА_3 , а тому посилання суду на дату ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження 15 травня 2018 року не свідчить про обізнаність позивачки про порушення її прав, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані твердження спростовуються матеріалами справи, а саме, завіреними копіями матеріалів виконавчих проваджень ВП 52940104 від 01 листопада 2016 року, ВП 53452047 від 21 лютого 2017 року, ВП 68782454 від 12 квітня 2022 року, ВП 68785786, які містять лист територіального сервісного центру №11247 регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 20 травня 2017 року, де зазначається інформація щодо перереєстрації ОСОБА_2 на ОСОБА_3 транспортних засобів за оспорюваними договорами купівлі-продажу. (а.с. 99, 127).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у позові, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 06 листопада 2024 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко