КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

установив:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києваз позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 21 квітня 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 338040 грн. на строк до 31 травня 2021 року.

Вказував, що ним було належно виконано умови договору позики та надано відповідачу грошові кошти.

Проте, свої зобов`язання за договором відповідач не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість на яку він нарахував 3% річних та інфляційні витрати та просить стягнути з відповідача.

Просив суд, стягнути із ОСОБА_1 на свою користь суму позики у розмірі 338040 грн., 14535, 72 грн. інфляційних втрат, 5529, 04 грн. 3 % річних, 95165 грн. штрафу та 4806, 60 грн. судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 692081, 94 грн. та судовий збір у розмірі 6920, 89 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року по цивільній справі №752/30967/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що однією із обов`язкових умов проведення заочного розгляду справи є не повідомлення відповідачем про причини неявки до суду.

Зазначає, що нею, як представником відповідача, 06 жовтня 2023 року було направлено на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, про що також зазначено судом у оскаржуваному заочному рішенні по справі.

Таким чином, повідомлення про причини неявки до суду адвокатом, виключає можливість застосування судом ст. 280 ЦПК України та прийняття саме заочного рішення по справі.

Вказує, що оскаржуване судове рішення, щодо стягнення суми у розмірі 692081, 94 грн. за договором позики, яке містить мотивування задоволення позовних вимог лише в декілька абзаців, є необґрунтованим та безпідставним.

Зокрема, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що «Беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимога позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Проте, скільки було повернуто відповідачем та чому судом першої інстанції при цьому нараховано штраф, 3% річних та інфляційні витрати за весь період, встановити з оскаржуваного рішення суду неможливо.

Просила суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що текст договору позики від 21 червня 2021 року містить інформацію про те, що позичальник - відповідач отримав від нього грошові кошти на підставі договору позики у розмірі 308040 грн., що еквівалентні 12000 доларів США (за курсом НБУ) в день складання розписки, тобто саме в момент підписання договору позики.

Таким чином складена власноруч відповідачем розписка та наявність її оригіналу підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання відповідачем від нього грошової суми та обов`язок її повернути.

Наголошує, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Крім того, відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що він повертав хоч якісь грошові кошти за вищевказаним договором.

Вказує, що відповідач був достовірно обізнаний про наявність простроченого грошового зобов`язання за власноруч підписаним договором позики від 21 квітня 2021 року, судовий розгляд справи триває з грудня 2021 року, вже майже 3 роки, однак жодних дій з погашення зазначеного боргу відповідач протягом тривалого часу не вчинив, доказів протилежного останній суду не надав.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору позики від 21 квітня 2021 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 338040 грн., що еквівалентно 12000 доларам США за курсом НБУ на день підписання договору, зі строком повернення позики до 31 травня 2021 року.

Відповідно до п. 2 договору позики, передача вказаної суми боргу підтверджується фактом підписання цього договору позичальником.

Пунктом 4 договору позики передбачено, що у випадку порушення термінів повернення позики позичальник за кожен прострочений місяць зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф в еквіваленті 500 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач на день розгляду справи не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернув позивачу кошти.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення позики, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів річних за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання є обґрунтованими.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після укладення договору позики, всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як передбачено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановленідоговором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається із тексту договору позики від 21 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на підставі договору позики у розмірі 308040 грн., що еквівалентні 12000 доларів США (за курсом НБУ) в день складання розписки, тобто саме в момент підписання договору позики.

Складена власноруч відповідачем розписка та наявність її оригіналу підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання відповідачем від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 21 квітня 2021 року та не повернув позивачу кошти.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував скільки було повернуто відповідачем грошових коштів за договором позики від 21 квітня 2021 року, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він повертав ОСОБА_2 хоч якісь грошові кошти за вищевказаним договором.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що умови договору позики від 21 квітня 2021 року належним чином не виконані, грошові кошти позивачу не були повернуті, а тому стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання - повернення позики.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявні підстави вимагати від відповідача сплатити інфляційні втрати та 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 4 договору позики передбачено, що у випадку порушення термінів повернення позики позичальник за кожен прострочений місяць зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф в еквіваленті 500 доларів США.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути штраф відповідно до п. 4 договору позики та згідно наданих ОСОБА_2 розрахунків, які є вірними та не спростовані відповідачем.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв рішення в умовах, коли вона, як представник відповідача не з`явилася в судове засідання та повідомила про причини своєї неявки, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідач та його представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про це свідчать численні клопотання про відкладення розгляду справи, ОСОБА_1 подавав заяву про ознайомлення з матеріалами справи, мав можливість подати свої заперечення та відзив на позовну заяву, проте в судові засідання суду першої інстанції відповідач та його представник не з`являлися, відзив на позовну заяву в матеріалах справи відсутній.

Частиною 2 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана