Справа №466/9110/18 Головуючий у 1 інстанції:Кавацюк В.І.
Провадження №22-ц/811/18/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представниці позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Кавацюка В.І. від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року позов ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя задоволено.

Поділено спільне нерухоме майно подружжя, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Виділено ОСОБА_1 легковий автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 .

Визнано за відповідачем ОСОБА_1 обов`язок солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками та стягнуто на користь позивачки ОСОБА_3 77 000,00 грн (сімдесят сім тисяч гривень).

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в доход держави в розмірі 1474,80 грн (одну тисячу чотириста сімдесят чотири гривні вісімдесят копійок).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками на суму 154 000,00 грн. та стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_3 77 000,00 грн. Поділ спільного майна - автомобіля ВАЗ 21043, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 провести наступним чином - даний автомобіль передати в особисту власність позивачки ОСОБА_3 без виплати відповідачу будь-якої компенсації вартості моєї частки в цьому автомобілі, або визнати за кожною стороною право на 1/2 частку в цьому автомобілі.

Зазначає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням одночасно поклав на нього солідарне зобов`язання перед братом позивачки і вирішив стягнути на користь позивачки, яка, нібито, позичала в брата гроші, половину таких коштів. Однак, одночасне задоволення таких вимог є взаємовиключаючим. Відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник має право на зворотню вимогу (регрес) до інших солідарних боржників лише в тому разі, якщо він виконав солідарний обов`язок перед кредитором. Таким є і правовий висновок, викладений в постанові ВП ВС від 30.06.2020 р. в справі № 638/18231/15-ц та постанові ВС від 05.10.2021 р. в справі №755/16464/20. Оскільки позивачка боргу не повернула, доказів повернення коштів вона не надала, а сама ж визнала, що коштів брату не повертала, і з врахуванням змісту її клопотання про звільнення від сплати судового збору, повернути не може, то вона теоретично може вимагати лише покладення на мене боргового зобов`язання перед кредитором солідарно з нею, а права на стягнення з мене половини такого, нібито, боргу, в неї немає. Теоретичне право на стягнення такого боргу може мати лише кредитор, тобто, брат позивачки, який може звернутися з відповідним позовом до мене про стягнення боргу в межах строків позовної давності за розписками, якщо доведе факт надання ним позики і якщо доведе, що надавав позику позивачці та відповідачу в інтересах сім`ї, тобто солідарно. Із рішення суду вбачається, що у відповідача виникло солідарне зобов`язання про повернення 154 000,00 грн. третій особі ОСОБА_5 , що дає право ОСОБА_5 звернутися з позовом до мене про стягнення цієї суми коштів, і з відповідача стягнуто половину цієї суми на користь позивачки ОСОБА_3 . Окрім цього докази отримання показів слід вважати сфальшованими, оскільки як визнала сама сторона позивачки розписки нею були написані про отримання коштів не у дати, які на них містяться, а під час перебування справи в суді першої інстанції., тобто після розірвання шлюбу між ними. Доказів використання коштів, які позивачка, нібито, позичала в третьої особи, в інтересах сім`ї позивачка суду не надала. Чеки про придбання певних товарів, на які покликається позивачка, не можуть бути доказами цільового використання коштів, оскільки це неналежні докази, з них неможливо встановити, за які саме кошти придбавався товар. Таким чином, позивачка безпідставно і протиправно хоче стягнути з мене на свою користь половину неіснуючого її боргу перед її братом, повертати який вона не має ніякого наміру, а її брат не має наміру стягувати такий борг з неї, тобто, позивачка має намір не ділити спільне майно, а безпідставно заробити за мій рахунок шляхом виготовлення нею самою розписок та з використанням для таких протиправних цілей своїх близьких родичів. Саме на такий мотив вказує і поведінка та пояснення позивачки в судовому засіданні. Так, позивачка повідомила, що відповідач повинен їй виплатити кошти, які вона вимагає за своїм позовом, оскільки вона понесла значні витрати на надану їй правову допомогу в справі. Такі дії позивачки свідчать про зловживання нею правом, що є недопустимо, відповідно до ст. 13 ЦК України. Оскільки позивачка не надала суду жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів існування спільного майна подружжя у вигляді боргових зобов`язань, то таке і не може бути предметом поділу. Суд вбачає наявність підстав для визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками разом на загальну суму 154000,00 гривень, та стягнення на користь позивача ОСОБА_3 половини суми в розмірі 77000,00 гривень. Однак, пояснення позивачки та третьої особи не є доказами в справі, відповідно до ч.2 ст. 76 ЦПК України, відтак, на них рішення суду не може грунтуватися. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду має грунтуватися на обставинах, які підтверджені доказами. Щодо вимоги про поділ автомобіля шляхом виплати позивачці 20 000,00 грн. вартості 1/2 цього автомобіля із передачею його у власність відповідачу, то ОСОБА_1 категорично заперечує і з таким рішенням суду не погоджуюся, оскільки вартість автомобіля не становить 40 000,00 грн., становить значно меншу суму, а позивачка не надала суду жодного доказу такої вартості автомобіля на час розгляду справи. За таких обставин вартість спільного автомобіля повинна визначатися шляхом проведення експертизи, однак, позивачка відповідного висновка експерта суду не надала і не клопотала перед судом про призначення такої експертизи. Як вбачається з фотознімків спірного автомобіля, такий вражений корозією, що свідчить про його низьку якість, а відтак і значне знецінення його вартості. Таким чином, єдиним майном, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності і може бути предметом поділу, є легковий автомобіль ВАЗ 21043, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 . Однак, даний автомобіль є неподільним, а присудження позивачці грошової компенсації 1/2 частки вартості даного автомобіля є неможливим, оскільки не визначена дійсна вартість цього автомобіля, а відтак, неможливо визначити розмір такої грошової компенсації. Крім того, відповідач пропонував передати даний автомобіль в особисту власність позивачки без будь-яких компенсацій на його користь.

В судове засідання окрім представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представниці позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те що інтереси позивачки та відповідача в судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представниці позивачки в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заяви про уточнення позовних вимог, відзиву на заяву про уточнення позову, відповіді на відзив на заву про уточнення позовних вимог, заперечень на відповідь на відзив на заяву про уточнення позову, заяви про відмову від частини позовних вимог, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 11, 14, 368, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та задовольняючи позов, - виходив з того, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є колишнім подружжям, яке перебувало у шлюбі, зареєстрованому у Львівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану 24 жовтня 2011 року. Рішенням Залізничного районного суд м. Львова від 25 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу позов ОСОБА_1 було задоволено та шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №4641/2017/736634, укладеного 05 грудня 2017 року у сервісному центрі МВС 4641 РСЦ МВС у Львівській області між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , сторони придбали транспортний засіб автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . А втомобіль зареєстровано на ім`я позивача ОСОБА_3 . Вартість транспортного засобу становить 40 000,00 грн. Вказане майно є спільним майном подружжя, що сторони не заперечують. Рівність часток у праві власності на це майно також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не заперечують. Автомобіль безумовно є річчю неподільною. При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля саме відповідачу ОСОБА_1 , суд враховував встановлені при розгляді справи обставини, а саме, що автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , від часу його придбання перебував у постійному користуванні ОСОБА_1 .. Як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_3 , відповідач використовував транспортний засіб у своїй підприємницькій діяльності, вона жодного дня ним не користувалася, відповідного свідоцтва про право на керування транспортним засобом у неї немає. Легковий автомобіль марки «ВАЗ 21043», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є неподільною річчю, при вирішенні питання про поділ такого майна, неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Оскільки з моменту придбання автомобіля таким фактично користувався відповідач ОСОБА_1 , суд вважає, що таке майно повинно залишитись у останнього. Половину вартості цього автомобіля слід стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 . При цьому суд критично ставиться до пояснень відповідача, що насправді дійсна вартість спірного автомобіля становить 10 000,00 грн. Відповідач не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку визначила позивач ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу спірного автомобіля, та не заявляв клопотання щодо призначення в справі судової товарознавчої експертизи для визначення його вартості. Щодо вимоги визнати за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками та стягнення на користь позивача ОСОБА_3 77 000,00 гривень суд зазначав наступне. З пояснень позивача ОСОБА_3 випливає, що грошові кошти за борговими розписками вона позичала в період грудня 2011 року березня 2018 року в свого рідного брата ОСОБА_5 в інтересах сім`ї через скрутне матеріальне становище. Про такі позики відповідачу ОСОБА_1 було відомо та проти отримання позики він не заперечував. Ці обставини також підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_5 , який був залучений до участі в справі в якості третьої особи. Зокрема, ОСОБА_5 пояснив, що на час позики в нього грошей сестра ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_1 проживали однією сім`єю в батьківській квартирі АДРЕСА_1 . Про позику ОСОБА_1 знав та казав, що пізніше її поверне. Враховуючи викладене, суд вбачає наявність підстав для визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками: від 31 грудня 2011 року на суму 7000,00 гривень; від 18 серпня 2012 року на суму 11 000,00 гривень; від 11 травня 2013 року на суму 10 000,00 гривень; від 07 липня 2013 року на суму 13 000,00 гривень; від 02 березня 2014 року на суму 20 000,00 гривень; від 11 січня 2015 року на суму 16 000,00 гривень; від 07 листопада 2015 року на суму 15 000,00 гривень; від 30 липня 2016 року на суму 19 000,00 гривень; від 10 червня 2017 року на суму 21 000,00 гривень; від 10 березня 2018 року на суму 22 000,00 гривень, а разом за борговими зобов`язаннями на загальну суму 154 000,00 гривень, та стягнення на користь позивача ОСОБА_3 половини суми в розмірі 77 000,00 гривень.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в частині задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. В решті висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

15 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, в якому (з врахуванням уточнених позовних вимог та відмови від частини позовних вимог) просила:

-поділити спільне рухоме майно подружжя, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- виділити ОСОБА_1 легковий автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000,00 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- визнати за відповідачем ОСОБА_1 обов`язок солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками та стягнути на з нього на користь позивача ОСОБА_3 77 000,00 грн.;

В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що 24 жовтня 2011 року між нею, ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №2760. Від спільного життя ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 20.04.2018 р. Однак сімейне життя між сторонами не склалось, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вирішив звернутись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Вже на час пред`явлення ОСОБА_1 цього позову про розірвання шлюбу існував спір стосовно поділу майна, набутого ними за час шлюбу, а тому вона, ОСОБА_3 , вирішила звернутись з даним позовом про поділ майна подружжя. Зазначає, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , вона, ОСОБА_3 , придбала транспортний засіб автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу №4641/2017/736634, укладеного 05 грудня 2017 року у сервісному центрі МВС 4641 РСЦ МВС у Львівській області між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Вартість транспортного засобу становить 40 000,00 грн.. Транспортний засіб зареєстрований на ім`я позивача ОСОБА_3 , однак перебуває у одноосібному користуванні відповідача ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_3 жодного разу вищевказаним автомобілем не користувалася, оскільки не має відповідного свідоцтва про право на водіння транспортним засобом. Вважає, що її права, як співвласника, на вільне користування спільним майном порушується відповідачем, тому просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію - половину вартості цього автомобіля. Крім того зазначає, що за час спільного життя відповідач свідомо ухилявся від утримання сім`ї, витрачав доходи від здійснення підприємницької діяльності та заробітну плату не в інтересах сім`ї, не сплачував аліментів на утримання їх сина, які були призначені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року тому, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину доходів та грошових коштів на депозитних та поточних банківських рахунках, відкритих на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст.71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК).

За змістом ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є колишнім подружжям, яке перебувало у шлюбі, зареєстрованому у Львівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану 24 жовтня 2011 року.

Рішенням Залізничного районного суд м. Львова від 25 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу позов ОСОБА_1 було задоволено та шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №4641/2017/736634, укладеного 05 грудня 2017 року у сервісному центрі МВС 4641 РСЦ МВС у Львівській області між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , сторони придбали транспортний засіб автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Автомобіль зареєстровано на ім`я позивачки ОСОБА_3 . Вартість транспортного засобу становить 40 000,00 грн. Вказане майно є спільним майном подружжя, що сторони не заперечують. Рівність часток у праві власності на це майно також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не заперечують.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що автомобіль марки «ВАЗ 21043», білого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , від часу його придбання перебував у постійному користуванні ОСОБА_1 . ОСОБА_3 не заперечує того факту, що відповідач використовував транспортний засіб у своїй підприємницькій діяльності, вона жодного дня ним не користувалася, відповідного свідоцтва про право на керування транспортним засобом у неї немає.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Легковий автомобіль марки «ВАЗ 21043», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є неподільною річчю, при вирішенні питання про поділ такого майна, неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Оскільки з моменту придбання автомобіля таким фактично користувався відповідач ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно вважав, що таке майно повинно залишитись у останнього.

Окрім цього, суд першої інстанції правильно вважав твердження відповідача безпідставними, що насправді дійсна вартість спірного автомобіля становить 10 000,00 грн., адже відповідач не надав доказів іншої вартості автомобіля, ніж та, яку визначила позивачка ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу спірного автомобіля, та не заявляв клопотання щодо призначення в справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення його вартості.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вважав, що з відповідача в користь ОСОБА_3 слід стягнути половину вартості автомобіля марки «ВАЗ 21043», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Що стосується обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками та стягнення на користь позивача ОСОБА_3 77 000,00 гривень, то колегія суддів вважає таку позовну вимогу безпідставною з врахуванням такого.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, приписами ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі приписи ст. 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 Сімейного кодексу України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З пояснень позивачки ОСОБА_3 та її представниці вбачається, що грошові кошти за борговими розписками вона позичала в період грудня 2011 року березня 2018 року в свого рідного брата ОСОБА_5 в інтересах сім`ї через скрутне матеріальне становище. Про такі позики відповідачу ОСОБА_1 було відомо та проти отримання позики він не заперечував.

Ці обставини також підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_5 , який був залучений до участі в справі в якості третьої особи. Зокрема, ОСОБА_5 пояснив, що на час позики в нього грошей сестра ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_1 проживали однією сім`єю в батьківській квартирі АДРЕСА_1 . Про позику ОСОБА_1 знав та казав, що пізніше її поверне.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що позивачка дійсно отримувала кошти за борговими розписками.

В наданих позивачкою розписках зазначено дати їх виготовлення 31 грудня 2011 р., 18 серпня 2012 р., 11 травня 2013 р., 07 липня 2013 р., 02 березня 2014 р., 11 січня 2015 р., 07 листопада 2015 р., 30 липня 2016 р., 10 червня 2017 р., 10 березня 2018 р., в кожній розписці зазначено дату повернення коштів, та що ці розписки складені в присутності матері позивачки ОСОБА_9 , в той час, як підтвердила сама позивачка та її представниця в суді апеляційної інстанції насправді вона їх виготовляла в серпні-вересні 2019 р.

Окрім цього, позивачкою не заявлялось клопотання, щодо проведення в справі судової експертизи за борговими розписками.

Доводи позивачки, що гроші отримані за борговими розписками були використані в інтересах сім`ї та те, що відповідач обіцяв повернути позичені кошти, не підтверджені належними доказами, оскільки такі складено в присутності матері позивачки, а не відповідача, а також те, що позика отримана за згодою ОСОБА_1 , що мало б бути підтверджено його підписом.

Пояснення третьої особи ОСОБА_5 , рідного брата позивачки, суд вважає недостатніми, неналежними та не достовірними доказами, адже такі не можуть бути беззаперечними та достатніми доказами того, що ОСОБА_3 дійсно отримала кошти за борговими розписками.

З огляду на вказане, достатніх та достовірних доказів отримання позивачкою коштів за розписками матеріали справи не містять. Навіть якщо і припустити, що позивачка отримувала кошти у вказані нею періоди, то матеріали справи не містять підтвердження, що такі було витрачено в інтересах сім`ї.

Окрім цього, у матеріалах справи відсутні докази того, що кошти поверталися за такими борговими зобов`язаннями, що відповідно могло б бути підставою для стягнення коштів з відповідача (ст. 544 ЦК України) та задоволення цієї вимоги.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року в частині задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання за відповідачем ОСОБА_1 обов`язку солідарного виконання зобов`язання за борговими розписками скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра