П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/3020/24

Провадження № 22-ц/4815/1205/24

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Штогун О.С.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

27 серпня 2024 року в м. Рівне

Рівненської області

(у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання

фіксування за допомогою звукозаписувального технічного

засобу не здійснювалося)

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 серпня 2024 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Згодом, у липні 2024 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про надання сторонам шестимісячного строку для примирення, посилаючись на свій намір зберегти сім`ю.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27 серпня 2024 рокузаяву ОСОБА_2 про надання строку для примирення задоволено.

Надано сторонам строк для примирення терміном шість місяців.

Провадження у справі зупинено.

На ухвалу суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де заперечувала щодо надання строку на примирення, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною і необґрунтованою, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та норм процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала про безпідставність надання строку для примирення без врахування позиції позивача, без з`ясування фактичних взаємин подружжя та обставин, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін.

Наполягає, що має категоричну позицію щодо розірвання шлюбу. Вважає, що надання судом строку для примирення подружжя суперечить моральним засадам суспільства, що полягає у примушуванні сторін до збереження сім`ї, є втручанням у їх приватне життя, порушенням норм моралі, конституційних прав позивача та принципу добровільності шлюбу, порушенням реалізації прав позивача на розірвання шлюбу і спрямоване на затягування розгляду справи. Суд не звернув увагу на те, що сторони не проживають разом з лютого 2024 року. За цей час сторони не знайшли спільної мови у вирішенні питання щодо збереження сім`ї. Позиція викладена у позовній заяві щодо неможливості спільного проживання та збереження сім`ї, як і примирення, є незмінною та категоричною. Стверджує, що подальше перебування у шлюбі з відповідачем неможливе та буде суперечити її законним правам та інтересам.

З наведених підстав просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, хоча про це було роз'яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, з урахуванням викладеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції грунтувався на нормах ст. 111 СК України, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України та виходив із наміру відповідача зберегти сім`ю.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч. 1 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Частиною сьомою ст. 240 ЦПК України передбачено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас пунктом 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз наведених положень матеріального та процесуального права дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі №127/16963/22-ц.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, зокрема, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на шість місяців, суд попередньої інстанції не звернув уваги на те, що закріплена у ст. 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи заяву відповідача про надання строку на примирення, суд першої інстанції повинен був оцінити: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

При цьому, отримавши заяву ОСОБА_2 про надання строку для примирення, суд першої інстанції не повідомив про це позивача та позбавив її можливості викласти свої згоду чи заперечення щодо процесуального питання.

Як вбачається з апеляційної скарги, сторони не проживають разом з лютого 2024 року. Даний факт не заперечується й відповідачем у поданій ним заяві про надання строку для примирення сторін. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з моменту пред`явлення позову і до постановлення оскаржуваної ухвали суду минуло понад два місяці. При цьому протягом зазначеного часу сторони не знайшли взаємопорозуміння, а категорична позиція позивача щодо розірвання шлюбу залишилася незмінною і на час постановлення оскаржуваної ухвали, що підтверджується наявним у матеріалах справи клопотанням представника позивача адвоката Таборовця А.П. від 26 серпня 2024 року. У клопотанні зазначено про підтримання позивачем позовних вимог у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Отже, зупиняючи провадження у справі з метою надання строку на примирення, суд першої інстанції не оцінив реальність можливості примирення сторін, у т.ч. з урахуванням заперечень позивача, яка у позовній заяві висловила свою категоричну позицію щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливості подальшого збереження сім`ї.

Тому колегія суддів вважає, що зупинення судом першої інстанції провадження у справі на шість місяців з метою надання сторонам строку на примирення належно не обґрунтоване, зокрема, не зазначено у який спосіб буде здійснюватись примирення подружжя, з огляду на те, що вони не менше п`яти місяців мешкають окремо, проживають за різними адресами, не наведено оцінки співмірності та дієвості застосованого судом заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справи.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 серпня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С. Шимків