Ухвала

Іменем України

5 серпня 2024 року

Суддя Шевченківського районного суду м.Запоріжжя Галущенко Ю.А., перевіривши дотримання вимог ст.256-258 ЦПК України за заявою окремого провадження

ОСОБА_1 ,заінтересована особа ОСОБА_2 ,Військова частина НОМЕР_1 ,про встановлення факту перебування на утриманні,-

встановила:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення ,а саме:перебування на утриманні заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Узагальнений зміст заяви полягає у тому,що 28.05.2022 р.заявник уклав шлюб з ОСОБА_2 ,яка на час укладання шлюбу мала неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ,2019 р.н.,та ОСОБА_5 ,2024 р.н.

27.06.2024 р.заявник та ОСОБА_2 отримали статус багатодітної сім`ї,оскільки батько неповнолітнього Трофимова Трохима- ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначає заявник,він є єдиним годувальником усієї родини,дружина та діти,в тому числі ОСОБА_7 ,знаходяться на його утриманні.

Заявник вважає,що відповідно до п.п.»г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,він має підстави на звільнення з військової служби,оскільки на його утриманні знаходиться троє дітей віком до 18 років.

Просить суд в порядку окремого провадження встановити факт ,що має юридичне значення,а саме:встановити факт перебування на його утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 186 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений частиною 1 статті 315 ЦПК України.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення цивільних суб`єктивних прав громадян.

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2020 року дійшла висновку, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини 1 статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Відповідно в порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 1, 2 і 7 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється, в тому числі, на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України).

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту перебування на утриманні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення заявленого факту, що має юридичне значення, заявник обґрунтував тим, що в силу підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені з військової служби у зв`язку з перебуванням на їх утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя виходить з того, що встановлення заявленого факту безпосередньо стосується проходження ОСОБА_1 військової служби, зокрема, реалізації права на звільнення, а тому заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, належить до юрисдикції адміністративного суду.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання за ним права на звільнення з військової служби. Тобто за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з проходженням і звільненням з публічної служби (військової служби), а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного ,суддя дійшов до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суддя,крім наведеного, також зауважує, що необхідність у встановленні факту за змістом заяви не зумовлена відмовою командира військової частини розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, з підстав відсутності судового рішення про встановлення факту утримання дітей до 18 років. ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачає наявність документів, що підтверджують наявність сімейних обставин. В свою чергу у справах окремого провадження заявник повинен довести, що не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (ВП ВС № 320/948/18). Тобто законодавець не вказує про обов`язковість судового рішення для звільнення з військової служби, а вирішення питання що звільнення повинно відбуватись в площині правовідносин військовослужбовця та військової частини.

При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц про недопустимість ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні в порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

З огляду на викладене,суддя відмовляє у відкритті провадження у справі з підстав,передбачених пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України,оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

Керуючись статтями 1,4,186 ЦПК України, суддя-

Ухвалила:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою окремого провадження ОСОБА_1 ,заінтересована особа ОСОБА_2 ,Військова частина НОМЕР_1 ,про встановлення факту перебування на утриманні.

Ухвалу може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття ухвали суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А.Галущенко