Справа № 761/7294/24
Провадження по справі №2/276/368/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Збаражського А.М., з участю:

секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компані «ДНІПРОФІНАНСГРУП» 3% річних за простроченyz виконання грошового зобов`язання, яке становить 48 875,48 доларів США та судові витрати по справі.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «НАДРА» 12.03.2008 укладено кредитний договір № ПК 85/08-01, на підставі якого ПАТ КБ «НАДРА» надав ОСОБА_3 кредит у сумі 273 780,00 доларів США, строком до 10.03.2028 року включно, зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 12,79 % річних. Також, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки №2/ПК 85/08-01, відповідно до якого ОСОБА_4 у разі невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, стає солідарним боржником. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Комерційний банк "Надра" заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, щ 7 995 1 75,05 гривень. У подальшому, на підставі договіру №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за кредитним договором № ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Після чого, на адресу боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено вимогу/повідомлення від 29.01.2024 року про відступлення прав вимог за вищевказаними договорами, що відповідачем та поручителем не було виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц, тому вимога має бути виконана на користь нового кредитора. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, яке є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач просить стягнути 3% річних за прострочення виконання грошової зобов`язання у розмірі 48 875,48 доларів США, за період 3 01.05.2017 року по 23.02.2022 року, в межах трирічного строку позовної давності, враховуючи зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України N° 540-ІХ з 02.04.2020 і Закону України №2120-ІХ з 17.03.2022. Крім того, позивач просить відшкодувати витрати зі сплаті судового збору в сумі 22 562,88 гривень та витрати на правову допомогу, що складають 35 000,00 гривень.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05.06.2024 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

01.07.2024 до суду від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Лушкіна П.Ю. надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення щодо позовних вимог мотивовано тим, що 3 % річних, що підлягає стягненню на підставі ст, 625 ЦК України, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову та становить з 26.02.2021 по 23.02.2022, з урахуванням пунктів 12 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Крім того, відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 24.10.2023 по справі № 761/12826/14-ц, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони (стягувана) у цивільній справі №761/12826/14-ц - відмовлено. Враховуючи, що відсутні докази того, що на даний час виконавчі листи у справі № 761/12826/14-ц перебувають на виконанні, а також те, що постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року було відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "ФК" ДНІПРОФІНАНСГРУП" про заміну сторони стягувача, виконавче провадження щодо стягнення заборгованості не відкрито, про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікату виконавчих листів ТОВ "ФК" ДНІПРОФІНАНСГРУП" взагалі не зверталось, тому, на переконання представника відповідача, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, підставою нарахування яких є невиконання вказаного рішення суду. Позивач разом з пропуском строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, втратив право стягнення штрафних санкцій за договором, як додаткової вимоги відповідача.

01.07.2024 позивачем подано відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що згідно п.2 Договору №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги Новий кредитор - ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло усіх прав кредитора за основними договорами, у тому числі право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (інфляції та 3% річних). посилання Відповідача-1 на постанову Київського апеляційного суду від 24.10.2023 року у справі №761/12826/14-ц, якою у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони стягувана було відмовлено, як на підставу відсутності у Нового кредитора прав вимоги щодо сплати боргу, є помилковим, оскільки така відмова відбулась із процесуальних підстав, а саме, відсутності відкритого виконавчого провадження, що, в свою чергу, не позбавляє позивача права на звернення до суду з даною вимогою. При цьому, відповідачами не оскаржено договори про відступлення прав вимоги до них, а тому, у даному випадку, діє принцип презумпції правомірності правочину. Крім того, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Також позивачем зазначено, що на підставі заочного рішення Алчевського міського суду від 12.04.2013 року по справі № 406/399/13 стягувачу 23.04.2013 року було видано виконавчий лист № 406/399/13 (провадження № 2/406/348/13) про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року, який стягувачем було направлено на примусове виконання, що підтверджується копією ухвали Шевченківський районного суду м. Києва від 11.02.2014 року по справі № 761/4114/14-ц про розгляд подання державного виконавця про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 . Щодо строку позовної давності, то оскільки трирічна позовна давність відраховується з дати нарахування 3% річних, а саме з 01.05.2017 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року ( дія карантинних обмежень діяла до 30.06.2023 року включно), у свою чергу, Закон України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» набрав чинності 17.03.2022 року, то звернення Позивача з даним позовом відбулось у межах трирічної позовної давності. Враховуючи вищезазначене, на переконання сторони позивача, доводи, наведені у відзиві, підлягають відхиленню.

04.09.2024 позивачем надано письмові додаткові пояснення у справі, згідно з якими 12.08.2024 року розглядалось клопотання представника ОСОБА_3 про витребування оригіналів документів від позивача, зокрема оригіналу Кредитного договору № ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року та Договору Поруки № 2/ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року. Разом з цим, вказані оригінали документів втрачено первісним кредитором ще в 2014 році в зоні проведення Антитерористичної операції на сході України, що підтверджуються матеріалами справи №761/23323/14-ц, яка розглядалась в Шевченківському районному суді м. Києва за позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 . Крім того, в справі № 761/12826/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційного банку "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором №ПК 85/08-01, яка розглядалась у Шевченківському районному суді м. Києва, ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти стягнення заборгованості, про що зазначено у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року. Відтак, ОСОБА_3 приймав участь у розгляді справи №761/23323/14-ц та у справі №761/12826/14-ц, а отже, обізнаний про обставини вказаних справ, які встановлено у рішеннях суду по цим справам. Також позивач зазначає, що втрата кредитором оригіналу кредитного договору № ПК 85/08-01 від 12 березня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 , та не передача його новому кредитору ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» при відступленні прав вимоги за вказаним кредитним договором не впливає на розгляд справи про стягнення з ОСОБА_3 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, яке визначено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц, як і не впливає на перехід прав вимоги за кредитним договором до нового кредитора.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Лушкін П.Ю. заперечив щодо задоволення позову, з огляду на доводи, які викладено у відзиві на позовну заяву.

Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, відповідно до вимог пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, що підтверджується поштовими повідомленнями з відміткою «адресат відсутній за адресою», в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення судового розгляду до суду не подали.

З огляду на викладене, керуючись положеннями ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив проводити розгляд даної справи без участі відповідачів.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА» 12.03.2008 укладено кредитний договір № ПК 85/08-01, на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав ОСОБА_3 кредит у сумі 273 780,00 доларів США на строк до 10.03.2028 року, включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,79 % річних (т.1, а.сп. 11-113).

Крім того, 12.03.2008 з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 умов вказаного кредитного договору між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки №2/ПК 85/08-01 (надалі договір поруки), відповідно до якого ОСОБА_4 у разі невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, стає солідарним боржником (т.1, а.сп. 114).

Так, згідно з п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі. Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як Солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Кредитора вимагати виконання Зобов`язань, вказаних у п.1.1. цього Договору повністю чи в будь-якій його частині як від Позичальника та Поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконань Позичальником будь-якої частини Зобов`язання, так і при невиконані Позичальником Зобов`язань в цілому (п.1.3 договору поруки).

Частиною 2 статті 6 Цивільного кодексу України (надалі у тексті ЦК України) передбачено право сторін врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відтак, сторони з урахуванням вищевказаних положень ЦК України визначено межі відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання боржником зобов`язання.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з положеннями ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім цього, статтею 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц (провадження №2/761/232/2015) позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року було задоволено частково, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційного банку "Надра" заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, що еквівалентно 7 995 1 75,05 гривень (т.1, а.сп. 115-118).

Зазначене судове рішення набрало законної сили, про що свідчать матеріали справи та підтверджується учасниками справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційного банку "Надра" заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, не виконано.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, та у зв`язку зі сплатою ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ПАТ КБ «Надра» визначеної в ході електронного аукціону ціни продажу лоту (188 900 625,00 гривень), між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги (т.1, а.сп.119-121).

Відповідно до п.1 вказаного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права за якими виникають у нового кредитора у зв`язку з набуттям прав на умовах цього договору, зазначених у Додатку №1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту, договорами іпотеки, договорами поруки, договорами застави).

На виконання Договору №GL48N718070_І_8 ПАТ КБ «Надра» передало ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» права вимоги, зокрема, за кредитним договором № ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Вищевказане підтверджується Додатком №1 до договору №GL48N718070_І_8 (т.1, а.сп. 121-124).

У подальшому, на адресу боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено Вимогу/Повідомлення від 29.01.2024 року про відступлення прав вимог за вищевказаними договорами, що відповідачем та поручителем не було виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц (т.1, а.сп.126-131).

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, правонаступництва).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором.

Системний аналіз положень ст.ст. 512, 514 ЦК України свідчить, що відступлення права вимоги можливе у зобов`язанні, яке існує на момент укладення договору про відступлення права вимоги.

Таким чином, позивач ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права кредитора на підставі договору відступлення прав вимоги згідно ст.ст. 512, 514 ЦК України, при цьому, до нього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що ТОВ ФК "ДНІПРОФІНАНСГРУП" не зверталось із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів, останньому було відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони стягувача, а виконавче провадження щодо стягнення заборгованості не відкрито, то суд оцінює їх критично.

Так, зазначені доводи не спростовують факт відступлення права вимоги від ПАТ КБ «Надра» до ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» відповідно до Договору №GL48N718070_І_8 на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України. Докази того, що зазначений договір визнано недійсним, в матеріалах справи відсутні, а тому діє презумпція правомірності правочину.

У свою чергу, основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення суду про стягнення з особи боргу може бути виконано як в примусовому порядку так і в добровільному самим боржником на користь стягувача.

Крім того, як зазначалось вище, в силу норми, визначеної у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Щодо правомірності нарахування 3 % річних, суд враховує наступне.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього, в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України), виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно достатті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

З огляду на вищенаведене, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відтак, враховуючи зазначені положення закону, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, зокрема, визначеного рішенням суду.

Суд визнає непереконливими аргументи представника відповідача про те, що позивач, у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, втратив право стягнення штрафних санкцій за Договором, як додаткової вимоги, а також твердження щодо того, що кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Так, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц, за яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Комерційного банку "Надра" заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому, та обставина, що наразі відсутнє відкрите виконавче провадження з виконання даного судового рішення не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі № 761/12826/14-ц, яке набрало законної сили, та складає 338 062,37 доларів США.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20).

Також у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 суд касаційної інстанції виснував, що апеляційний суд не врахував та не звернув уваги, що оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18.

У свою чергу, вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.03.2024 року про справі № 522/3342/22, де Верховний Суд зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Крім того, суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про те, що 3 % річних, що підлягає стягненню на підставі ст. 625 ЦК України, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову та становить з 26.02.2021 по 23.02.2022.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

При цьому, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОУГО-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року до 31.10.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-523 8св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID -19)».

В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року, Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обгрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається, такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 22.09.2022 у справі №920/724/21.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних, починаючи з 01.05.2017 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року (дія карантинних обмежень діяла до 30.06.2023 року включно), тоді як Закон України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» набув чинності 17.03.2022 року, а тому звернення позивача з даним позовом відбулось у межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до розрахунку позивача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 338 062,37 доларів США, за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року розмір нарахованих відсотків на суму боргу становить 48 875,48 доларів США.

Провівши розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року, судом встановлено, що їх розмір складає 48 875,48 доларів США, а саме: 27 091,30 (338 062,37 x 3 % x 975 : 365 : 100, період з з 01/05/2017 до 31/12/2019) + 10 141,87 (338 062,37 x 3 % x 366 : 366 : 100, період з 01/01/2020 до 31/12/2020) + 11 642,31 (338 062,37 x 3 % x 419 : 365 : 100, період з 01/01/2021 до 23/02/2022).

Відтак, розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, який проведений позивачем та не спростований відповідачами належними доказами, суд вважає правильним.

Крім того, 3 % річних розраховуються саме в іноземній валюті доларах США, як і прострочене зобов`язання. Вказане узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справі №373/2054/16-ц.

Також слід зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов 'язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов 'язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов 'язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє а ні кредитного договору, а ні відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення

Виходячи з вищевказаного, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, справа №910/3077/20)

Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з постановленням судового рішення про стягнення заборгованості поручителя - останній також набув статусу боржника, а тому право кредитора на звернення до суду із позовом про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника, так і до поручителя.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позовні вимоги до відповідачів задоволено повністю, тому на користь позивача з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 11281,44 гривень, з кожного.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то позивачем у позові зазначено попередній розрахунок вказаних витрат, що не позбавляє його права звернутись за ухваленням додаткового рішення.

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 136, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", , три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання, що становить 48875 (сорок вісім тисяч вісімсот сімдесят п`ять) доларів США 48 (сорок вісім) центів.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" витрати зі сплати судового збору у розмірі 11281,44 гривень, з кожного.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", , адреса місцезнаходження: 49089, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, оф.205.

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 03.12.2024.

Суддя А.М. Збаражський