Справа № 390/503/24
Провадження № 2/390/166/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2024 р.Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Бойко І.А.,

при секретарі Петренко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницький цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК "ЄАПБ"» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.07.2017 АТ «Ідея Банк» та відповідач уклали кредитний договір № Z52.686.70083, згідно якого відповідач на умовах платності, строковості та зворотності отримала кредит на суму 24480 грн. Крім того, 03.04.2018 АТ «Ідея Банк» та відповідач уклали кредитний договір № Z75.00410.003825425, згідно якого відповідач на умовах платності, строковості та зворотності отримала кредит на суму 49100,00 грн.

07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК "ЄАПБ"» було укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК "ЄАПБ"» права вимоги, зазначені у додатках до договору, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, на умовах, визначених договором. Відповідно до реєстру боржників договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитними договорами № Z52.686.70083, № Z75.00410.003825425 на загальну суму 150031,45 грн. Зазначену заборгованість відповідач не погасила, тому позивач просить стягнути її в судовому порядку, а також понесені судові витрати..

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, в прохальній частині позовної заяви просить проводити розгляд справи без її участі, також зазначила, що у випадку неявки позивача просить ухвалити заочне рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, згідно повідомлення про отримання поштового відправлення, подала до суду письмову заяву, до якої долучила виписки щодо здійснення платежів на погашення боргу за кредитами.

Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд установив, що 22.07.2017 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z52.686.70083, згідно якого АТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 24480,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж. Строк користування кредитними коштами за кредитним договором становить 24 місяці. За користування кредитними коштами встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 0,0100 % річних від залишкової суми кредиту. Крім того, кредитним договором у п.1.4 передбачено, що позичальник сплачує плату комісію, за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме: зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень, щодо сум платежу, за договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитним договором тощо, крім того, за надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на електронну адресу електронної пошти позичальника, а також за опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку. В паспорті споживчого кредиту зазначено розмір процентної ставки на рівні 0,0100 % річних та зазначено, що вона є змінюваною, а реальною процентною ставкою є 144 % річних. При цьому плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,69 % в місяць від початкової суми кредиту (а.с.15-19).

З ордерів-розпоряджень вбачається, що на підставі договору № Z52.686.70083 ОСОБА_1 перераховано кошти в сумі 24480,00 грн (а.с.20).

03.04.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z75.00410.003825425, згідно якого АТ «Ідея Банк» надано ОСОБА_1 кредит у сумі 49100 грн, у тому числі на страховий платіж. Строк користування кредитними коштами за кредитним договором становить 60 місяців. За користування кредитними коштами встановлено змінювану процентну ставку у розмірі 9,99 % річних від залишкової суми кредиту. Крім того, кредитним договором у п.1.10 передбачено, що позичальник сплачує плату комісію, за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме: зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень, щодо сум платежу, за договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитним договором тощо, крім того за надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на електронну адресу електронної пошти позичальника, а також за опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку. В паспорті споживчого кредиту зазначено розмір процентної ставки на рівні 9,99 % річних та зазначено, що вона є змінюваною, а реальною процентною ставкою є 90,86570741 % річних. При цьому плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,03 % в місяць від початкової суми кредиту (а.с.8-14).

З ордеру-розпорядження вбачається, що на підставі договору № Z75.00410.003825425 ОСОБА_1 перераховано кошти в сумі 42327,59 грн (а.с.13 зв.).

З виписки по рахунку ОСОБА_1 від 19.06.2021, сформуваного АТ «Ідея Банк», вбачається, що на погашення кредитної заборгованості за кредитом № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018 в період з 03.05.2018 по 09.12.2020 ОСОБА_1 сплатила 29311,95 грн.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 від 19.06.2021, сформуваного АТ «Ідея Банк, вбачається, що на погашення кредитної заборгованості за кредитом № Z52.686.70083 від 22.07.2017 в період з 22.08.2017 по 20.11.2019 ОСОБА_1 сплатила 42518 грн.

З договору факторингу № 070072023 від 07.07.2023 вбачається, що вказаного дня між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК "ЄАПБ"» укладено зазначений договір, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК "ЄАПБ"» право вимоги за кредитними договорами. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 3 до вказаного договору факторингу містяться відомості щодо заборгованості відповідача за кредитним договором: № Z52.686.70083 від 22.07.2017, загальний розмір якої становить 40054,33 грн та складається із: 40,27 грн заборгованості за основним боргом, 40014,06 грн заборгованості за відсотками, 0,0 грн заборгованість за комісіями, а також за кредитним договором: № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018, загальний розмір якої становить 109977,12 грн та складається із: 40649,75 грн заборгованості за основним боргом, 69327,37 грн заборгованості за відсотками, 0,0 грн заборгованість за комісіями (а.с.26-20).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у

розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Дослідженими судом доказами підтверджується укладення між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 споживчих кредитних договорів. Заперечень проти цього відповідач не висловила.

З виписки по рахунках, вбачається, що відповідач з дати укладання кредитних договорів здійснила погашення кредитної заборгованості на суму 29311,95 грн по договору № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018, а також 42518 грн в рахунок погашення боргу по договору № Z52.686.70083 від 22.07.2017.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 16.09.2020 року по справі № 200/5647/18, який на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує під час вирішення справи.

Отже, відповідач використала кредитні кошти, які надав їй банк, в повному обсязі їх не повернула та має заборгованість.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ні АТ «Ідея Банк», ні його правонаступнику ТОВ «ФК "ЄАПБ"»не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту ґрунтуються на вимогах закону.

У той же час, суд зазначає, що позивач включив до суми заборгованості заборгованість за обслуговування кредитів, які позивав визначив,як відсотки.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Суд зазначає, що зміст кредитних договорів містить суперечність із паспортами споживчого кредиту в частині розміру відсоткової ставки, а саме: за договором № Z52.686.70083 від 22.07.2017 - 0,0100 % річних зазначено в договорі, однак 144 % річних зазначено в паспорті споживчого кредиту, а договором № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018 - 9,99 % річних зазначено в договорі, однак 90,86570741 % зазначнео в паспорті споживчого кредиту.

З приводу зазначеного, суд зазначає таке.

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки у випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли вона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча й були індивідуально узгоджені, проте включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 18.04.2018 по справі № 753/11000/14-ц,оскільки правила, правила встановленні статтею 213 ЦК України, не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Аналіз змісту кредитних споживчих договорів, які уклали АТ "Ідея Банк" та ОСОБА_1 свідчить, що правила, встановленні ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідних умов договорів щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитами. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору щодо порядку проведення розрахунку, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення Воловік проти України від 06.12.2007).

У даному випадку сторонами не заперечується, що пункти щодо розмірів відсоткових ставок за кредитами були включені в паспорти зазначених споживчих кредитів саме в редакції відповідача, який, з огляду на принцип contra proferentem, і повинен нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

У зв`язку з чим при з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договорами суд дійшов висновку про те, що відсотковою ставкою за кредитом № Z52.686.70083 є змінювана відсоткова ставка на рівні 9,99 % річних, а за договором № Z75.00410.003825425 є фіксована відсоткова ставка на рівні 0,0100 % річних.

Висновок суду узгоджуєься з правовими висновками, які надав Верховний Суд в постанові від 18 квітня 2018 року по справі №753/11000/14-ц, 02 травня 2018 року у справі № 910/16011/17 та від 26 лютого 2019 року у справі № 908/710/18.

У ч.ч 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, які регулюються також Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016, а також Законом «Про захист прав споживачів».

Згідно з п.8 ч.1 ст.1 Закону № 1734-VIII реальна річна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту, а частиною 3 статті 8 цього закону передбачено, що, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або інших платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка обчислюється на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Не дивлячись на те, що законодавством встановлена свобода договору, його положення не повинні суперечити законодавчо встановленим обмеженням. Якщо договір або його положення суперечать законодавству, той факт, що сторони добровільно підписали такий договір, не може свідчити про легалізацію такого договору або відповідного положення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Вимогами ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.

Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17.

Структура заборгованості відповідача за кредитним договором № Z52.686.70083 від 22.07.2017, що становить 40054,33 грн складається з: 40,27 грн заборгованості за основним боргом, 40014,06 грн заборгованості за відсотками, 0,0 грн заборгованість за комісіями.

Структура заборгованості відповідача за кредитним договором № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018, що становить 109977,12 грн складається з: 40649,75 грн заборгованості за основним боргом, 69327,37 грн заборгованості за відсотками, 0,0 грн заборгованість за комісіями.

У той же час позивач не надав суду належних допустимих та достовірних доказів реальності надання первісним кредитором або його правонаступником ОСОБА_1 послуг за обслуговування кредитів, в такій кількості та у такому обсязі, природа яких однозначно ідентифікує такі послуги, як вчинені на користь позичальника.

Єдиним письмовим доказом щодо надання відповідачу інформації по кредитам є виписка по рахунку, яку надало АТ «Ідея Банк».

На підтвердження необхідності реального надання послуг позичальнику в межах кредитного договору, в межах даної справи свідчить той факт, що витрати по укладанню договорів страхування включені в основну сумі кредитів (тіло), згідно пунктів 1.1 договорів, на повернення яких відповідачка систематично здійснювала платежі.

Стягнення з відповідача коштів, які за своєю правовою природою не є відсотками за користування кредитом, а розмір нарахування перевищує тіло кредиту, за відсутності доказів розумного пояснення щодо послуг за надання яких нараховано цю заборгованість, суперечить вимогам справедливості в розумінні, як національного законодавства так і міжнародного права.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 22.04.2024 по справі № 559/1622/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Зважаючи, що позивач помилився в розрахунку розміру кредитної заборгованості, оскільки включив до заборгованості суми які нараховані за послуги, які не надавались та/або здійснені не на користь позичальника, суд самостійно визначає таку заборгованість.

Вихідними даними при визначенні заборгованості відповідача суд визначає загальну вартість кожного кредиту, взятих в сукупності.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Згідно кредитних договорів та додатків до них їх вартість становить: 46162 грн за договором № Z52.686.70083 від 22.07.2017, та 149848,72 грн за договором № Z75.00410.003825425 від 03.04.2018.

Загальна вартість кредитів складає 196010,72 грн.

На підставі вищенаведених висновків суд із загальної вартості кожного кредиту виключає нарахування на оплату послуг за обслуговування кредитної заборгованості.

Крім того, підлягають вирахуванню із заборгованості суми платежів, які відповідач сплатила в рахунок погашення боргу, а саме: за договором № Z52.686.70083 - 29311,95 грн, а також за договором № Z75.00410.003825425 42518 грн.

Розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем за кредитами наступний: 196010,72 грн 87776,07 грн (плата за обслуговування кредиту № Z75.00410.003825425) 29311,95 грн (сплачено відповідачем) - 21679,44 грн (плата за обслуговування № Z52.686.70083) 42518 грн (сплачено відповідачем) = 14725,26 грн (залишок боргу).

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 14725,26 грн.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 526, 626, 628, 638, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст.8, 11 «Про споживче кредитування», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», керуючись ст.ст.4-5, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитними договорами № Z52.686.70083 від 22.07.2017, №Z75.00410.003825425 від 03.04.2018 у розмірі 14725,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати в сумі 297,19 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів»вул.Симона Петлюри, 30, м.Київ, поштовий індекс 01032, ;

відповідач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.А.Бойко