ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року м. Чернівці Справа № 725/9544/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Федіної А.В., дата складання повного тексту рішення 15 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та просив ухвалити рішення, яким:

визнати недостовірними та такими, що принижують ділову репутацію ОСОБА_1 твердження ОСОБА_2 , викладені у публікаціях у соціальній Інтернет-мережі Фейсбук на особистій сторінці « ОСОБА_4 » за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме:

- від ІНФОРМАЦІЯ_2 «ІНФОРМАЦІЯ_4»;

- від 13.09.2023 року «ІНФОРМАЦІЯ_5

ІНФОРМАЦІЯ_6…»;

- від 07.11.2023 «…ІНФОРМАЦІЯ_7…»;

зобов`язати ОСОБА_9 у строк не пізніше десяти календарних днів з моменту оприлюднення зазначеного судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень спростувати твердження, наведені в п.1 прохальної частини позовної заяви, шляхом опублікування у соціальній Інтернет-мережі Фейсбук на особистій сторінці « ОСОБА_4 » за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 резолютивної частини рішення по даній справі;

зобов`язати ОСОБА_9 у строк не пізніше десяти календарних днів з моменту оприлюднення зазначеного судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень видалити поширену недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , що була розміщена у публікаціях від 26.08.2023 року, 13.09.2023 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 у соціальній Інтернет-мережі Фейсбук на особистій сторінці « ОСОБА_4 » за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

Вважає, що вказана та поширена у відповідній формі відповідачем інформація, в цілому та за змістом конкретних фраз, характеру використання мовних засобів, без наявності будь якої конструктивної критики, носить стверджуючий характер та розповсюджена навмисно, з метою приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_10 , на що вказує змістове навантаження даних тверджень із застосуванням термінів, які не мають подвійного тлумачення з конкретними адресними спрямуваннями до позивача.

Відповідно, негативна недостовірна інформація, поширена відповідачем, порушила право на недоторканність ділової репутації позивача, оскільки спотворила та принизила оцінку його діяльності, а також викликала негативну реакцію з боку громадськості, суспільства та колег по роботі.

З урахуванням викладеного та посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач з висновками суду не погоджується, вважає їх такими, що є необґрунтованими (здійсненими при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, та неправильному установленні обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів), у зв`язку з чим підлягає скасуванню враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами позивач є публічною особою, зокрема обіймає посаду директора Подільського лісового офісу державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», який координує діяльність філій підприємства, розташованих на території Чернівецької, Тернопільської та Хмельницької областей, та є депутатом Чернівецької обласної ради.

Усі вищенаведені публікації розміщенні відповідачем в соціальній мережі стосуються діяльності позивача, пов`язаної із виконанням його посадових обов`язків на посаді директора Подільського лісового офісу ДП «Ліси України» і депутата Чернівецької обласної ради та пов`язуються з конкретними подіями.

Стосовно публікації від 26.08.2023 року апелянт вказує на те, що суд першої інстанції роблячи в Оскаржуваному рішенні висновок, що дана публікація є оціночним судженням, не врахував, що така публікація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений акт, тобто обставина, що директор регіонального офісу ОСОБА_5 гаряче запевняв своїх столичних начальників, що собі лишає тільки на бомбони і ще трохи на проплату замовних статей продажній парламентській газеті. повідомляється чітко, точно та є констатацією факту з боку відповідача.

Таким чином, наведена інформації не може вважатися оціночним судженням, оскільки стосується конкретної події, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт.

Щодо публікації від 13.09.2023 року відповідач зазначає, що наведена публікація також містить фактичні твердження відповідача, оскільки як і в попередній публікації стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто формулювання відповідача «…ІНФОРМАЦІЯ_8 …» - повідомляється чітко, точно та є фактичним твердженням.

Аналогічно застосовані в даній публікаціях твердження відповідача, - «…ІНФОРМАЦІЯ_9…» є фактичними твердженнями, оскільки подаються, як констатація факту.

Однак, всупереч наведеному, суд першої інстанції внаслідок неповного дослідження усіх обставин та доказів справи, дійшов помилкового висновку, що дана інформація є оціночним судженням.

Стосовно публікації відповідача від 07.11.2023 року на особистій сторінці « ОСОБА_4 » у соціальній інтернет мережі «Фейсбук», то суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також дійшов до висновку, що дана публікація є оціночним судженням, однак, судом не було враховано, що така публікація, стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто твердження відповідача в наступній формі - «…ІНФОРМАЦІЯ_10…» - повідомляється чітко, точно та є констатацією факту з боку відповідача.

Таким чином, наведена інформації не може вважатися оціночним судженням, оскільки стосується конкретної події, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт.

За наведеного вважає, що поширена у відповідній формі відповідачем інформація, в цілому та за змістом конкретних фраз, характеру використання мовних засобів, без наявності будь якої конструктивної критики, носить стверджуючий характер та розповсюджена навмисно, з метою приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_11 , на що вказує змістове навантаження даних тверджень із застосуванням термінів, які не мають подвійного тлумачення з конкретними адресними спрямуваннями до позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, поширена відповідачем інформація не є фактичним твердженням, а оціночним судженням журналіста, відображає суб`єктивні думки, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що позивач, обіймаючи державну посаду, зокрема, директора Подільського лісового офісу державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», мав бути відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, а межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Оспорювана інформація стосується не приватного життя позивача, а його сфери діяльності, що підтверджується проявом суспільного інтересу до особи позивача та його дій на посаді з боку відповідача, що обумовлено характером її діяльності як журналіста.

Крім того, суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація щодо позивача, який обіймає публічну посаду, є не фактичним твердженням, а оціночним судженням, відображає суб`єктивні думки відповідачки, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, на сторінці у Facebook - « ОСОБА_4 » - відповідачем здійснено публікації від 26 серпня 2023 року, 13 вересня 2023 року та 07 листопада 2023 року. Зазначене сторонами визнається та не заперечується.

26 серпня 2023 року поширено наступний допис/здійснено публікацію:

«…ІНФОРМАЦІЯ_11

ІНФОРМАЦІЯ_12.

ІНФОРМАЦІЯ_13.

ІНФОРМАЦІЯ_14.

ІНФОРМАЦІЯ_15

(ІНФОРМАЦІЯ_16).

ІНФОРМАЦІЯ_17.

ІНФОРМАЦІЯ_18.

2 ІНФОРМАЦІЯ_19

1 серпня цього року на офіційному сайті Державного бюро розслідувань з`явилася новина під багатообіцяючою назвою «ІНФОРМАЦІЯ_20».

Схема була стара і надійна, і я про це не один раз писала, зокрема на прикладі діянь Путильської філії ДП «Ліси України».

Лісівники одного з лісництв, цього разу філії «Берегометське ЛМГ» ДП «Ліси України» (той самий Вижницький район, Подільський лісовий офіс), формували на лісозаготівлях «чорну дельту», свідомо занижуючи реальний діаметр спиляних стовбурів. Незаконні кубометри оформлювали на «свою» приватну фірму, підробляли товарно-транспортні накладні, а охочих придбати лівий ліс поза аукціоном шукати довго не треба було. (ОСОБА_6 де тільки може божиться, що увесь зрубаний ліс його філіями продається виключно через аукціюн).

«Отримані гроші розподіляли між усіма учасниками схеми», - інформує ДБР, називаючи в повідомленні учасниками лісового розпилу 5 лісівників, свідомо занижуючи їх кількість.

«Ми шо - собі ті гроші в кишеню топтали?! Собі купували ті авто преміум класу?!» - обурилися спіймані на гарячому лісівники і пояснили слідчим, що обіг лівих прибутків з вижницьких лісів включав не тільки Берегомет, Вижницю, але й Чернівці, які забирали собі левову частку. Куди далі прямували валізи з долярами - вони не знають і знати не хочуть. - А як інакше ми могли виконати поставлене чернівецькими лісовими генералами перед кожним буковинським лісництвом завдання доставляти щомісяця 3 тис у.о., які ніби вимагає від них їх столичне начальство?»

Столичне начальство про це прочуло, бігом порахувало щомісячну виручку своїх чернівецьких підлеглих і побачило, що Чернівці зажерлися до краю під «дахом» Подільського регіонального офісу і діляться з Києвом явно не чесно, геть порушуючи усі домовленості.

Пішли питання. Директор регіонального офісу ОСОБА_5 гаряче запевняв своїх столичних начальників, що собі лишає тільки на бомбони і ще трохи на проплату замовних статей продажній парламентській газеті.

Вже після перевірок ДБР, коли тільки в одному лісництві засвітилися свіжоспиляні ліві стовбури 200 дерев, для того, щоб хоч якось зберегти образ відданого і чесного васала та знайти цапів-відбувайлів з простих лісівників, ОСОБА_13 наказує Берегометській філії ДП «Ліси України» провести внутрішнє «службове розслідування за фактом ГРУБИХ ПОРУШЕНЬ вимог законодавства та нормативно-правових актів… під час здійснення лісогосподарської діяльності лісництвами філії «Берегометське лісове господарство» та ОКРЕМИХ питань фінансово-господарської діяльності зазначеної філії» (див фото наказу).

Так, наче ні ОСОБА_14 , ні керівництво філії про діяння 5 лісівників одного з лісництв прочули от тільки зараз, з результатів перевірок ДБР.

В Києві, зрозуміло, в цю ОСОБА_14 казку ніхто не повірив. Про порушення, звісно, знали, але про їх масштаби - таки ні.

Тож для з`ясування усіх нюансів ведення лісового господарства ВСІМА буковинськими філіями, включаючи Сокирянську, під керівництвом ОСОБА_11 , центральний офіс ДП «Ліси України» наприкінці липня початку серпня услід за ДБР відрядив на Буковину велику команду перевіряльників, аби не від ДБР дізнаватися істину картину стану буковинських лісів і долю долярових валіз.

Побачене - вжахнуло навіть досвідчених столичних перевіряльників, які думали, що їх вже ніщо в нашому державному лісовому господарстві вразити не може.

Далі буде. Як завжди - з документами.

На фото:

1. З сайту ДБР - співробітники Державного бюро розслідувань демонструють докази протизаконної діяльності буковинських лісівників. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснює Чернівецька обласна прокуратура.

2. Наказ самих лісівників про проведення внутрішнього розслідування порушень чинного законодавства працівниками ДП «Ліси України»…».

13 вересня 2023 року поширено наступний допис/здійснено публікацію:

«…ІНФОРМАЦІЯ_21

Не так давно я вже писала про результати перевірок ДБР діяльності буковинських лісгоспів, в результаті яких задукоментовано вчинені цими підприємствами масові незаконні рубки, шахрайські схеми заниження кубомаси лісоматеріалів і їх пересортування.

Врешті, не для кого це не дивина. Основне питання досі залишається без відповіді: чи будуть належно покарані бенефіціари і «кришувальники» лісових злочинів і ліквідовані їхні схеми?

Так от, правоохоронці знайшли першого «жертовного барана». За мільйонні розкрадання національного ресурсу у вижницьких горах під суд піде простий майстер лісу, який в жорсткій системі лісового господарства кроку не ступить без вказівок начальства.

А це значить, що головні крадії можуть спокійно красти ліс далі.

Вчора, 12 вересня, Державне бюро розслідувань повідомило про завершення досудового розслідування лише з одного невеликого епізоду масових незаконних рубок на Буковині, які завдали державі збитків на 10 мільйонів гривень.

Перший скерований до суду обвинувальний акт стосується нещасного майстра лісу Долішньошепітського лісництва філії «Берегометське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України», який в лісовій ієрархії на найнижчих щаблях.

Як з`ясувало слідство, при відводі 150 дерев у рубку цей майстер лісу проґавив неправдиві відомості, які внесли в документи його підлеглі. В результаті службової недбалості в лісництві тільки на одній ділянці зрубали зайвих 50 дерев (що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, а це ч. 2 ст. 367 КК України, стаття передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 5 років).

Державі нанесено збитків в 1 млн грн., які має відшкодувати обвинувачений. Його машину вже арештували. Хоча, як зазначає ДБР, «про злочинні наміри колег він не знав та не отримував від них кошти з продажу незаконно реалізованої деревини». Але строк «світить» саме йому.

Хто організував цю та інші незаконні рубки в лісах Буковини на 10 млн грн, зафіксовані буковинськими правоохоронцями і столичним департаментом внутрішньої лісової безпеки, хто поклав добуті з лісу злочинним шляхом кошти собі в кишені і у валізи начальству - сто відсотків знають лісничий Долішньошепітського лісництва, директор Берегометської філії, а також директор Подільського лісового офісу ОСОБА_5 .

З цього місця - докладніше.

Усі фігуранти історії, розкрученої слідчими ДБР і Чернівецькою обласною прокуратурою, - члени Аграрної партії, обласний осередок якої локалізується, як відомо, в Сокирянах.

Розгул аграрнопартійних бензопил в Подільському лісовому офісі, яким керує вже згаданий депутат Чернівецької обласної ради «аграрник» ОСОБА_5 , - це розрахунок з тими, хто, грубо кажучи, «башляв» в партійні засіки на виборах-2020, а також набивання каси на чергові вибори, підготовку до яких вже розпочато.

До речі, київські боси ОСОБА_8 в ДП «Ліси України», які створили протизаконну монополію на ринку лісоматеріалів, також з Аграрної партії і їм також на виборах гроші не завадять, тим більше в мільйонних обрахунках.

Зрозуміло, що викриті ДБР і облпрокуратурою шахрайства з буковинським лісом, - це не справа рук простих лісівників чи місцевих мешканців, як намагається подати цю історію продажна газетка «Голос України» в своїх проплачених лісівниками статтях.

Але як відверто кажуть провоохоронці, пред`явити обвинувачення галузевим посадовцям вище майстра лісу хоча б за тою самою статтею про службову недбалість ніяк не вийде. Хоча усі розуміють, що, з одного боку, лісничі, директори філій, директор Подільського офісу зі своїми заступниками-спільниками не могли не знати про ліві рубки, про махлювання з бирками і державною електронною системою обліку деревини (лівий «переруб» зафіксовано в усіх буковинських філіях ДП «Ліси України»). А з іншого, ніхто без їхньої відмашки не сунеться в державний ліс на мільйонні незаконні рубки.

У тому і справа, що лісові «блакитні комірці» в бензопилками в ліс не ходять. Треба довести у відповідності до вимог Кримінально процесуального кодексу, що, приміром, ОСОБА_5 давав комусь незаконні вказівки і брав за зловживання з лісовим ресурсом незаслужену винагороду. А отже ті, хто отримував такі вказівки, мають про це офіційно свідчити.

Тому керівники вище майстра лісу прекрасно знають про свою безкарність. І можуть преспокійно далі розкручувати напрацьовані схеми розкрадання лісового ресурсу з ухилянням від сплати податків в державний і місцеві бюджети, що також зафіксовано в перевірках ДБР.

І ніяка війна, ніякий воєнний стан і страждання України їх не зупинять.

В цю ганебну ситуацію терміново повинен втрутитися власник лісового ресурсу області.

А також депутати місцевих рад на чолі з Чернівецькою облрадою і політичні партії.

Але хто ж в обласній раді посміє хоча б спитати з головного лісівника області і свого колеги ОСОБА_11 , до чого він довів одну з провідних галузей Буковини і чи не час наводити в лісі порядок без злодіїв, «кришувальників» і корупціонерів?...».

07 листопада 2023 року поширено наступний допис/здійснено публікацію:

«…ІНФОРМАЦІЯ_22Сьогодні в ДБР повідомили про завершення ще одного досудового розслідування в рамках загальної справи з «викриття злочинної групи лісівників Буковини, які на незаконних рубках завдали державі збитків на більш ніж 2 млн грн». Обвинувачувальні акти направлені до суду.

Цей факт раніше оприлюднила Спеціалізована екологічна прокуратура, що входить до складу Чернівецької обласної прокуратури і яка здійснює процесуальний супровід розслідувань крадіжок у вижницьких лісах.

Це означає, що докази зібрані, факти належно задокументовані. Суд має встановити причетність обвинувачених осіб до цих кримінальних злочинів і визначити їм міру покарання.

Перед судом у справі з розкрадання лісу постануть не якісь там місцеві вуйки, на яких зазвичай лісівники намагаються «навішати» крадений державний ліс.

Постануть працівники ДП «Ліси України» (Подільський лісовий офіс, Берегометська філія), які незаконно рубали і привласнювали державний ресурс у особливо великих обсягах. Хоча держава уповноважила їх ліс охороняти, примножувати і продавати, в першу чергу, на її, держави, користь.

Правоохоронці доводять, що на території Чернівецької області для незаконної вирубки лісу діяла ціла ОЗГ - організована злочинна група. Її організував лісничий Шепітського лісництва Берегометської філії, залучивши до протиправних дій підпорядкованих йому двох майстрів лісу, а також водія приватного деревопереробного підприємства (розслідування щодо них виділено в окреме провадження).

«Зловмисники незаконно зрубали понад 200 дерев ялини, ялиці і бука», - повідомляє ДБР. Окрім того, старші майстри під час проведення вирубок лісу свідомо вказували у документах менший обсяг зрубаної деревини, аби «нажитися» на надлишку.

Незаконні кубометри оформляли на приватну фірму і транспортували за фіктивними товарно-супровідними документами.

Працівників Подільського лісового офісу ДП «Ліси України» обвинувачують у перевищенні службових повноважень, службовому підробленні, незаконній рубці лісу, збуті незаконно зрубаних дерев, заволодінні чужим майном та зловживанні службовим становищем.

Усе це «тягне» на покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років кожному учаснику ОЗГ з конфіскацією майна.

Все ніби правильно, все ніби справедливо.

Але є важливі нюанси і багато питань, на які ні ДБР, ні прокуратура, ані власник лісового ресурсу поки не дають відповіді.

Одне з найважливіших таке.

Чому до відповідальності досі не притягнуті керівник ДП «Ліси України» ОСОБА_6 і директор Подільського лісового офісу, депутат Чернівецької обласної ради ОСОБА_5 ?

Адже саме ці посадові особи з зарплатами від півмільйона гривень і більше допустили розкрадання буковинських лісів.

Йдеться не тільки про випадок в одному Шепітському лісництві однієї Берегометської філії. Загалом за фактами розкрадання буковинського лісу відкрито близько 10 кримінальних проваджень.

Факти встановили не тільки слідчі ДБР і чернівецькі прокурори. Але й за їхніми слідами співробітники департаменту безпеки галузевого підприємства-монополіста, які при перевірці усіх своїх буковинських філій у кожній знайшли правопорушення із завданими державі великими збитками. Я писала про це не так давно на підставі документів перевірок.

Тому однозначно можна говорити про невиконання або неналежне виконання галузевими високопосадовцями ОСОБА_7 і ОСОБА_8 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним та громадським інтересам.

Це називається службовою недбалістю, для якої в Кримінальному кодексі України є окрема стаття. Врешті, я її процитувала.

До того ж, хто повірить, що, як йдеться в сьогоднішньому повідомленні ДБР, «отримані від продажу деревини гроші лісничий розподіляв між усіма учасниками схеми». Тобто, хто повірить, що серед учасників схеми та її бенефіціарів були тільки фігуранти кримінальних справ і проваджень без посадовців Подільського лісового офісу?

Є ще один цікавий момент.

В цій історії з масовими крадіжками лісу в Чернівецькій області ми знову виходимо на Аграрну партію та її обласний осередок з центром в Чернівецькій обласній раді і в Сокирянах під керівництвом ОСОБА_15 .

Названий в повідомленнях ДБР і Спеціальної екологічної прокуратури організатор злочинної групи лісничий Берегометської філії фігурує в списках «аграріїв» на крайніх виборах до Чернівецької облради. Аж у четвертій десятці.

Там само бачимо прізвища багатьох його колег-лісівників, які залишилися при посадах після кардинальних скорочень штатів і ліквідації буковинських лісгоспів.

Вони і не прагнули в першу десятку кандидатів в депутати. Їхня роль, включаючи берегометського фігуранта кримінальної ОЗГ, полягала не так у створенні масовки, як у фінансовому донорстві виборів і забезпеченні «аграріям» каси.

За це вони залишалися в системі.

А далі лісівники вже знали як «відбити» з лісу вимушені витрати на виборчу кампанію. Тим більше, коли начальство пообіцяло карт-бланш на махінації з лісовими квитками, пересортуванням лісоматеріалів і виходом за межі офіційних лісосік.

І от таку класну гру зіпсували ДБР і Чернівецька обласна прокуратура.

За будь-яких розкладів і будь-якої своєї ролі у цій грі директор Подільського лісового офісу "аграрій" ОСОБА_5 зобов`язаний був одразу якщо не скликати прес конференцію з приводу викритих правоохоронцями протизаконних дій своїх підлеглих, то хоча б публічною заявою пояснити громадськості та власнику ресурсу, які будуть застосовані ним міри для припинення крадіжок державного лісу в час війни і унеможливлення їх в майбутньому після Перемоги.

Сьогодні, коли в суди передані обвинувачувальні акти з організації буковинськими лісівниками ОЗГ, жодних пояснень ОСОБА_11 вже нікому не треба як і його самого на посаді керівника Подільського офісу державного галузевого підприємства.

Фото з сайту ДБР…» (а.с.10-14)».

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб саме відповідачем не оспорювався.

В матеріалах справи також містяться знімки екранів із офіційного сайту Чернівецька обласна прокуратура від 01.08.2023 року із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_23» (а.с.85-86), від 02.11.2023 року із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_24» (а.с.87), від 06.04.2023 року із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_25» (а.с.89), сторінки Facebook Департаменту стратегічних розслідувань НПУ із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_26» (а.с.88), офіційного сайту ДБР від 01.08.2023 року із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_27 (а.с.90-), від 12.09.2023 року із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_28» (а.с.91).

Із витягу від 17.03.2024 року з сайту Чернівецької обласної ради вбачається, що ОСОБА_1 є депутатом ПП «Аграрна партія України» (а.с.95).

Згідно копії посвідчень НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ОСОБА_2 є журналістом (а.с.18-119).

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №569/18824/21).

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі №515/1408/22).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою, третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення у справах «Лінгенс проти Австрії», «Карпюк та інші проти України»).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-центр» проти України»).

У пункті 43 рішення від 31 липня 2007 року у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що «фундаментальною вимогою права дифамації (thelawofdefamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб, інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільствайого діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до абзаців 21, 22, 23, 30 Резолюції Парламентської асамблеї ради Європи 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики»: журналістика не повинна змінювати правдиву й неупереджену інформацію або чесні думки, використовувати їх на користь ЗМІ, намагаючись створити чи сформувати громадську думку, оскільки законність журналістики ґрунтується на ефективній повазі основоположного права громадян на інформацію як складовій поваги демократичних цінностей. Тому журналістика, пов`язана із законними розслідуваннями, обмежується достовірністю й чесністю інформації та думок і є несумісною з журналістськими кампаніями, що проводяться на підставі заздалегідь випрацюваних позицій і спеціальних інтересів.

У журналістиці інформація та міркування мають поважати презумпцію невинуватості, зокрема коли ідеться про справи, що перебувають у провадженні, й утримуватися від проголошення рішень.

ЄСПЛ вказує, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України»).

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо.

Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту у судовому порядку права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що суди повинні з`ясувати, чи є поширена інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Під час розгляду справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16, від 22 лютого 2023 року справі №757/39521/20-ц.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року у справі №523/19505/21 викладено висновок про те, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням».

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 759/16306/21-ц.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Крім того, у справі №727/6371/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову в задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації) вказав, зокрема, таке: «…Позивачі, будучи політиками, беззаперечно усвідомлювали, що знаходяться під прискіпливою увагою суспільства і, розповсюджуючи інформацію (пости) в соціальних мережах, повинні були розуміти, що кожне їх слово буде викликати обговорення в суспільстві. Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що оспорювана позивачами інформація містить оціночні судження певних фактів, які мали місце, і стосуються суспільного інтересу - діяльності політичних діячів, рівень критики яких є значно ширшим, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації…».

У справі № 368/655/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову в задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації), зазначив, зокрема, таке: «…Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що спірна інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою в образливій для позивача формі. Разом з тим, позивач не довів, що саме відповідачі поширили вказану інформацію та не надав доказів на підтвердження вказаної обставини…».

У справі №757/22307/17-ц Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову у задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації) вказав, зокрема, таке: «…Суди попередніх інстанцій належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшли правильного висновку про те, що поширена ОСОБА_2 інформація була його власними судженнями та оцінкою поширеної, підготовленої ГО «Громадське телебачення» і оформленої у вигляді публікації на власному сайті та аудіовізуальному творі» інформації щодо позивача у цій справі. Таке поширення та оцінка отриманої інформації були зроблені з посиланням на офіційний сайт ГО «Громадське телебачення» є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем на відеосюжет, підготовлений журналістами ГО «Громадське телебачення», тобто є не твердженням, висловленим особисто ОСОБА_2 про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору…».

У справі №607/4318/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову в задоволенні позову про захист ділової репутації юридичної особи), зазначив, зокрема, таке: «…Суди дійшли правильного висновку, що поширена відповідачем інформація не принижує честі та гідності позивача. Висловлювання ОСОБА_2 є лише оціночним вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача та його висловлювань, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки і поглядів, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві…».

У справі №757/30984/18-ц Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову в позові про захист честі, гідності і ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання вчинити дії) вказав, зокрема, таке: «…Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач є колишнім Президентом України, має особливий статус і є публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. З урахуванням наведеного, прецедентної практики ЄСПЛ, суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшли правильного висновку про те, що спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення конкретної дії. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел…».

У справі №551/881/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду (про відмову в задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди) зазначив, зокрема, таке: «…Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що викладені у відеозаписі, розміщеному на сторінці відповідача у соціальній мережі «Fасеbооk» у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_1, висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваного відеозапису (промова ОСОБА_2 такого змісту: «ця дама, яка діє не згідно закону…. її вигнали з Великобагачанського району, народ дав 10 днів, щоб її там не було… вона не займається проблемами… ОСОБА_1 , вона вся землями обросла») свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що оприлюднені відповідачем висловлювання містять оціночні судження, які не підлягають спростуванню, апеляційний суд правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню…».

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові ВС від 15 травня 2024 року (справа № 757/17241/21-ц) зазначено, що Верховний Суд погоджується із такими доводами касаційної скарги, так як, визнаючи недостовірною інформацію у вигляді одного речення та спростовуючи його, суд не звернув уваги на те, що суд повинен урахувати, оцінити зміст й направленість всієї публікації (її контекст). Тому не слід одне речення «виривати» із контексту всієї публікації при його спростуванні.

Колегія суддів вказує, що позивач, обіймаючи посаду директора Подільського лісового офісу ДСГП «Ліси України» та будучи депутатом обласної ради, автоматично обмежив своє право на приватність життя, оскільки набув статусу публічної особи, інформація, викладена відповідачем у дописах, стосуються позивача не як приватної, а як публічної особи, отже, відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відігравав на час виходу оскаржуваних дописів важливу роль у охороні лісів на регіональному рівні, та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.

ОСОБА_2 , будучи журналістом та здійснюючи свою трудову діяльність відображала власну критичну оцінку позивача як публічної особи та його професійної діяльності на вказаній вище посаді, висловлену у формі оціночних суджень, які сформовані за результатами оцінки діяльності позивача, за результатами аналізу отриманого з правоохоронних органів інформації про виявлення самовільної рубки лісів, а тому не можуть підлягати спростуванню.

Крім того, частина інформації, опублікованої ОСОБА_2 у дописах на її сторінці в соціальній мережі «Facebook», - це виклад свого бачення зі змісту статей на офіційних ресурсах правоохоронних органів, які відповідачка долучила до матеріалів справи. На підставі вказаного ОСОБА_2 як журналіст, враховуючи підвищений суспільний інтерес до питання діяльності лісової галузі Буковини, надавала власну оцінку, зокрема діяльності директора Подільського лісового офісу ДСГП «Ліси України».

Тобто, оспорювана інформація є не твердженнями, висловленими особисто відповідачкою про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що позивач у належний процесуальний спосіб не надано до суду висновку експерта за наслідками проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи для з`ясування характеру оспорюваної ним інформації, зокрема того, чи є висловлювання ОСОБА_2 фактичними твердженнями або оціночними судженнями.

Слід зауважити, що частина поширеної відповідачкою інформації є відтворенням висловлювань, опублікованих на офіційних ресурсах правоохоронних органів, а частина є оціночними судженнями автора, про що свідчать використані нею мовностилістичні засоби, зокрема, порівняння, гіперболи, є її особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях.

За вказаного, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що хоча опублікована у вказаних дописах від 26 серпня 2023 року, 13 вересня 2023 року та 07 листопада 2023 року відповідачкою інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні твердження про винність позивача у вчиненні протиправної, злочинної діяльності, а є використанням певних мовно - стилістичних засобів, власною оцінкою відповідача дій позивача в умовах, які склалися в суспільстві, та лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Крім іншого, в Україні існує Кодекс етики українського журналіста, який ухвалений 2002 року на з`їзді журналістів-підписантів Кодексу, останні зміни внесено 2013 року. Кодекс затверджено 12 грудня 2013 року на пленумі Національної спілки журналістів України (НСЖУ) та місяцем раніше - рішенням Комітету Незалежної медіа-профспілки України (НМПУ).

Відповідно п.1 вказаного Кодексу, свобода слова та висловлювань є невід`ємною складовою діяльності журналіста.

Журналіст має з повагою ставитися до приватного життя людини. При цьому не виключається його право на журналістське розслідування, пов`язане з тими або іншими подіями і фактами, якщо суспільна значущість інформації, яка збирається і поширюється журналістом є вищою, ніж приватні інтереси особи. Висвітлення судових процесів має бути неупередженим щодо звинувачених. Журналіст не може називати людину злочинцем до відповідного рішення суду (п.3 та п.4 Кодексу етики українського журналіста).

Пункт 19 Кодексу вказує на те, що свідоме порушення норм журналістської етики є абсолютно несумісним з професійною журналістикою, піддається громадському осуду, може бути підставою для позбавлення прес-карти чи членства в професійних спілках та НСЖУ. Розгляд конфліктних ситуацій етичного та професійного характеру здійснює Комісія з журналістської етики.

Отже, сама по собі провокаційна форма викладення матеріалу журналістом (оціночних суджень) при недоведеності поширення недостовірної інформації (шляхом тверджень) спростовує порушення права позивача (апелянта), що є самостійною підставо для відмови у задоволенні позовних вимог, а оцінка дій журналіста на предмет дотримання Кодексу етики українського журналіста не є тотожним поширенню недостовірної інформації і може бути предметом оцінки виключно Комісією з журналістської етики.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вирішуючи спір між сторонами у справі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

За приписами частини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк