Номер провадження: 22-ц/813/5704/24
Справа № 501/2878/23
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Миколаївської обласної прокуратури на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року, апеляційні скарги Миколаївської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 травня 2024 року,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та просив суд:

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 000,00 гривень;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 1 744 066,05 гривень;

- судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначив, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000305 йому була завдана моральна та майнова шкода. Моральна шкода полягає в тому, що його безпідставно та незаконно звинувачували у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, за фактом пропонування невстановленими особами працівнику правоохоронного органу Миколаївської області неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто пропонує, дій з використанням службового становища, позивач незаконно перебував під слідством і судом майже 4 роки, деякий час перебував під вартою, зазнав значних порушень життєвого укладу та поніс моральні страждання через неможливість тривалого відновлення своїх прав, в тому числі, запозичив кошти для внесення застави, в позивача суттєво погіршився стан здоров`я, зазначені обставини тощо призвели до розірвання шлюбу з дружиною. Також позивач зазначає, що поніс матеріальної шкоди, що полягає в оплаті ним правової допомоги, необхідності запозичення грошових коштів для внесення застави, неможливістю своєчасного погашення боргу. Відтак, позивач вважав, що належний розмір відшкодування моральної шкоди складає 5 000 000,00 гривень, а розмір майнової шкоди складає 1 744 066,05 гривень. Зазначив, що додатково розмір відшкодування моральної шкоди буде підтверджений висновком експерта.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету Україна, на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Стягнуто з Державного бюджету Україна, на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 1 744 066,05 (один мільйон сімсот сорок чотири тисячі шістдесят шість)гривень 5,00 (п`ять) копійок на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Стягнуто з Державного бюджету Україна, на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 27 391,36 гривень судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 травня 2024 року стягнуто з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 66000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду від 25 квітня 2024 року, Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», порушення норм процесуального права, а саме ст. 77, 263 ЦПК України, а обставини, які мають значення для справи, встановлені судом неповно. Звертає увагу, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Проте, ОСОБА_1 не доведено факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників Миколаївської обласної прокуратури, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу. Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а сам по собі факт притягнення до кримінальної відповідальності та здійснення працівниками органу прокуратури процесуального керівництва у кримінальному провадженні, не є безумовною підставою для стягнення шкоди без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності. Крім того, незалежно від визначення або не визначення предмету оскарження, позивачем не надано жодного доказу про те, що посадовими особами органу Миколаївської обласної прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, або при проведенні перевірок його скарг.

Також зазначає, що суд першої інстанції проігнорував та не надав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_1 був затриманий органами прокуратури 19.12.2016, тобто після звернень позивача за вказаною лікарською допомогою, що свідчить про неналежність та недостатність наданих позивачем доказів для доведення погіршення стану здоров`я внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, згідно усіх наданих медичних документів вбачається, що ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою з приводу отримання травм, які жодним чином не пов`язані з його перебуванням під слідством та мав хронічні захворювання, які в подальшому спричиняли розлади здоров`я. Суд в оскаржуваному рішенні взагалі не обґрунтував, на підставі яких доказів ним було визначено характер страждань позивача, тяжкість змін у його житті тощо, які дали підстави суду визначити розмір відшкодування саме у сумі 1 млн грн.

Необґрунтованим також є рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 244 066,05 грн у вигляді невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором позики грошових коштів. Судом залишено поза увагою, що сума застави повернута заставодавцю 08.05.2018 в розмірі 500 тис. грн. на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018, якою було зменшено суму застави, та 06.01.2021 500 тис. грн на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва. Отже, покладення у 2024 році на Державу відповідальності за невиконання позичальником своїх обов`язків за цивільним договором, тоді, як сума застави була зменшена до 500 тис. грн в 2018 та повернута в 2021 році відповідно, є безпідставним та необґрунтованим. Окрім цього, стягуючи за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача матеріальну шкоду у формі процентів за користування позикою за внесену заставу, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 грн, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним у частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Судом першої інстанції залишено поза увагою, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» взагалі не передбачено стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних втрат, та 3% річних від простроченої суми.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат в розмірі 27 391,36 грн є необґрунтованим та таким, що взагалі не підтверджується дослідженими доказами у справі.

Крім того, не погодившись з рішенням суду від 26 квітня 2024 року ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з Державного бюджету Україна, на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку наданих позивачем доказів на підтвердження понесення ним значної моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, зокрема, перебуванням під вартою, тривалим лікуванням, сімейними розладами, розлученням, психічних тривожно депресивних розладів, що виникли на фоні незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності та перебування його деякий час під вартої. Зокрема, суд належної правової оцінки наданому висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О.П. № 466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 13.09.2023 року по справі № 501/2878/23, не надав та в своєму рішенні не обґрунтував, у зв`язку із чим, суд значно відступає від викладених у висновку експерта висновків щодо визначення орієнтовного розміру грошової компенсації за завдані Позивачу страждання (моральну шкоду), у сумі 5000000 (п`ять мільйонів) гривень. При цьому, усі викладені у висновку експерта обставини (чинники), що призвели до визначення ним орієнтовного розміру грошової компенсації за завдані Позивачу страждання (моральну шкоду), у сумі 5000000 (п`ять мільйонів) гривень, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та результатами проведеного експертом психологічного обстеження Позивача (керованого діагностичного інтерв`ю).

Також, не погодившись з додатковим рішенням суду від 14 травня 2024 року, Миколаївська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд скасувати додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 травня 2024 року.

Апеляційна скарга Миколаївської обласної прокуратури обґрунтована тим, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, судом не враховано конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а визначена сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною та необ`єктивною. Вказана справа не є складною для вирішення, не потребує глибокого аналізу норм права, побудови спеціальної юридичної логіки та оригінальних правових конструкцій.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України обґрунтована тим, що стягнута судом сума на правову допомогу не відповідає принципу співмірності ані зі складністю справи, ані з витраченим адвокатом часом, ані з обсягом наданих адвокатом послуг, а також зі значенням справи для сторони. Разом з тим, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на його користь шкоду в загальному розмірі 2 771 457,41 грн, що становить 41% від заявленої суми позовних вимог. Отже, розмір витрат на правову допомогу, на який міг претендувати ОСОБА_1 з урахуванням часткового задоволення позовних вимог становить: (66 000,00 грн * 41 %) / 100% = 27 060,00 грн. Натомість, суд першої проігнорував вищевикладене та дійшов до хибного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у повному розмірі в сумі 66 000,00 грн.

У відзиві на апеляційні скарги:

-Державна казначейська служба України просить суд задовольнити апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2024 та на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14.05.2024 в повному обсязі;

-ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг Держава Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури та Державної казначейської служби.

В судове засідання, призначене на 05.11.2024 з`явився: прокурор ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 адвокат Бочевар М.П.

Представник Державної Казначейської служби України до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направив.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення суду зазначеним вимогам не відповідають, з огляду на наступне.

Встановлено, що 15.12.2016 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 0000305 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, за фактом пропонування невстановленими особами працівнику правоохоронного органу Миколаївської області неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто пропонує, дій з використанням службового становища (т.1 а.с.16).

19.12.2016, в рамках вказаного кримінального провадження о 17 год. 43 хв. ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

20.12.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

06.04.2017 в рамках вказаного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000305 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 квітня 2017 року, включно, з можливістю внесення застави у розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень (т.1 а.с.18-23)..

З 06.04.2017 по 18.04.2017 ОСОБА_1 перебував у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» на виконання ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017.

14.04.2017 ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області частково задоволено апеляційні скарги захисників ОСОБА_3 , Стоянова М.М. в інтересах ОСОБА_1 , ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2017 року скасовано та постановлена нова ухвала, якою застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 20 квітня 2017 року включно з правом внесення застави в розмірі 1 000 000 грн гривень (т.1 а.с.24-36).

14.04.2017 ОСОБА_4 як заставодавцем внесено на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області № 16312 в Державній Казначейській Службі України суму застави в розмірі 1 000 000 гривень (т.1 а.с.17)..

18.04.2017 ОСОБА_1 звільнено із Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» у зв`язку із внесенням застави.

11.04.2018 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва частково задоволено клопотання захисника Петренко Л. В. про зменшення суми внесеної застави та зменшено ОСОБА_1 розмір застави, визначений ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2017 року, до 500.000 гривень. Решту застави, у сумі 500.000 /п`ятсот тисяч/ гривень, було повернуто заставодавцю ОСОБА_5

25.06.2020 вироком Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 490/5668/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України та виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. Решту застави у сумі 500.000 /п`ятсот тисяч/ гривень повернуто заставодавцю ОСОБА_5 (т.1 а.с.37-58).

01.12.2020 ухвалою Херсонського апеляційного суду у справі № 490/5668/17 вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_6 залишено без змін (т.1 а.с.62-69).

21.04.2017 ОСОБА_5 як позикодавець та відповідач ОСОБА_1 як позичальник уклали договір позики, за яким відповідачу передано 1000000,0 грн. шляхом перерахування суми позики на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області №6294 в Державній казначейській служб України для оплати застави відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2017 по справі 490/12223/16-к провадження №11-сс/784/173/17.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27.09.2022 по цивільній справі №501/4390/21 за позовом ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми позики відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, однак постановою Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 рішення Іллічівського міського суду Одеської області скасовано та ухвалено нове про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 гривень та судовий збір у розмірі 24224,88 грн. (Т.1 а.с. 241-248).

Згідно розписки від 12.07.2023, яка складена ОСОБА_5 , він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 21.04.2017 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 у справі 501/4390/21 у сумі 1244066,05 грн. (Т. 2 а.с.5)

З медичної документації вбачається, що позивач проходив обстеження в ТОВ «Будинок медицини» (медичний будинок «Odrex») (т.1 а.с.73-231), а також з 23.12.2016 по 29.12.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в ТОВ «Будинок медицини» (медичний будинок «Odrex»); з 29.12.2016 по 06.01.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в урологічному в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня» № 10, 25.01.2017 проходив післяопераційне дослідження в Державі Ізраїль в Інституті КТ (дослідження) RamatAvivMedicalCenter; 31.01.2017 проходив обстеження в ТОВ «Будинокмедицини» (медичнийбудинок «Odrex»); 05.02.2017 госпіталізований в Комунальну установі «Міська клінічна лікарня» № 10.

18.04.2018 позивач проходив клініко-психопатологічний огляд в Медичному центрі «Вектор Плюс», де було надано наступний висновок (поставлено попередній діагноз): посттравматичний стресовий розлад (6В40-МКХ-11), який розвинувся без будь-яких інших проявів психічних розладів у відповідь на надпороговий психічний стрес (події 2016 та 2017 років, коли ОСОБА_1 взяли від варту та помістили до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» в рамках кримінального провадження, де він перебував майже два тижні), змішаний тривожно-депресивний розлад.

Згідно висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О.П. № 466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 13.09.2023 по справі № 501/2878/23 встановлено, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000305 за наведених у даній заяві обставин, зокрема, незаконного обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України; ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для ОСОБА_1 , йому завдані страждання (моральна шкода); попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам та становить 5000000 (п`ять мільйонів) грн (т.3 а.с.102-116).

Частково задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що наявні правові підстави для відшкодування шкоди в обсязі, визначеному судом. Також на підставі ст. 270 ЦПК України, суд вважав за необхідне ухвалити додаткове рішення у справі про стягнення витрат на правничу допомогу.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду неможна.

Частинами 1, 2 та 7 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21).

Колегія суддів також враховує, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність правих підстав для стягнення з Державного бюджетуУкраїни на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, однак вирішуючи даний спір в частині визначення розміру компенсації завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції не обґрунтував та ОСОБА_1 не доведено розмір моральної шкоди, який стягнутий судом.

Так, право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 759/2707/18, які підтримані у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 953/3527/20.

Апеляційний суд враховує, що згідно з ч.3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові від 18.10.2023 у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Мінімальна заробітна плата станом на 25.04.2024 складає з 01.04.2024 8000 грн.

Під слідством перебував з 19.12.2016 по 01.12.2020, тобто 47 місяців 11 днів.

47 місяців х 8000 = 376000 грн, отже розумним слід вважати 380000 грн.

Таким чином, оскільки під слідством та судом ОСОБА_1 перебував 47 місяців та 10 днів, відтак має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 380000 грн, що є розміром гарантованим державою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку наданих доказів на підтвердження понесення ним значної моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, є необґрунтованими, адже визначена при апеляційному перегляді справи сума коштів у відшкодування його моральної шкоди належним чином співмірна перенесеним особою моральним стражданням та відповідає засадам розумності та справедливості.

Крім того, посилання ОСОБА_1 про те, що суд не надав належної правової оцінки наданому висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О.П. №466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 13.09.2023 по справі № 501/2878/23, яким визначено орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані Позивачу страждання (моральної шкоди) у сумі 5000000 гривень, є також безпідставними, з огляду на те, що відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

При цьому, надаючи оцінку висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О.П. №466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 13.09.2023 в сукупності з іншими доказами, апеляційний суд виходить із того, що розрахунки грошової компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру і ступеня моральних страждань.

Апеляційний суд виходить також з того, що особливості кримінального провадження, яке розглядалось відносно позивача, його тривалість та зусилля, які були докладені позивачем для доведення своєї невинуватості, не свідчать про необхідність збільшення розміру моральної шкоди. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був затриманий органами прокуратури 19.12.2016, однак надані позивачем медичні документи, зокрема консультативний висновкок лікаря невролога від 14.11.2016, комп`ютерна томографія головного мозку від 14.11.2016, консультативний висновок лікаря хірурга від 10.12.2016, протокол ультразвукового дослідження забрушинного простору від 10.12.2016, протокол ультразвукового дослідження брюшиної черевини від 10.12.2016 та комп`ютерна томографія забрюшинного простору від 10.12.2016 свідчать про те, що ОСОБА_1 звертався за лікарською допомогою ще до затримання його органами прокуратури, що свідчить про неналежність та недостатність наданих позивачем доказів для доведення погіршення стану здоров`я внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності.

З урахуванням вищевикладених обставин справи, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід змінити, стягнувши з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 380 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Помилковими є висновки суду щодо можливості стягнення з держави штрафних санкцій за договором позики у розмірі 1244 066,58 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27.09.2022 по цивільній справі №501/4390/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми позики відмовлено, однак постановою Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 вищевказане рішення Іллічівського міського суду Одеської області скасовано та ухвалено нове про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 гривень та судовий збір у розмірі 24224,88 грн. (Т.1 а.с. 241-248).

Згідно розписки від 12.07.2023, яка складена ОСОБА_5 , він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 21.04.2017 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 у справі 501/4390/21 у сумі 1244066,05 грн. (Т. 2 а.с.5).

Стягуючи за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача матеріальну шкоду у формі процентів за користування позикою за внесену заставу, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 грн, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним у частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» взагалі не передбачено стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних втрат, та 3% річних від простроченої суми.

Більш того, внесення застави не було обов`язком ОСОБА_1 , щодо нього був обраний запобіжний захід, який не вимагав внесення коштів, внесення таких відбулося з ініціативи ОСОБА_1 при існуванні альтернативного заходу, вжитого щодо останнього.

Відтак покладання відповідальності на державу за зобов`язаннями, які виникли не з ініціативи останньої, є безпідставним.

За таких обставин, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позову.

Неможна погодитися з висновком суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 500000 грн, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування (повернення) суми, ним сплаченої у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом третім пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими а їхній розмір обґрунтованим.

Судовим розглядом справи встановлено, що 23.12.2016 між ОСОБА_1 та адвокатом Пономаренко Д.В. укладений договір про надання правової допомоги, предметом якого є розробка правової позиції, стратегії і тактики захисту прав та інтересів підозрюваного, обвинуваченого ОСОБА_1 в кримінальному провадженні № 0000305, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України (Т.2 а.с.7-9).

01.03.2023 між позивачем та адвокатом Пономаренко Д.В. підписаний акт № 1 наданих послуг (правової допомоги) за договором про надання правової допомоги від 23.12.2016 про те, що правова допомога на суму 500 000,00 гривень надана в повному обсязі, а оплата за надану правничу (правову) допомогу має бути проведена протягом 4 місяців з дня підписання зазначеного акту. У зазначеному акті описано детальний розрахунок наданої адвокатом правової допомоги під час проведення досудового розслідування (Т.2 а.с.10-13).

Позивач сплатив надану йому адвокатом Пономаренко Д.В. правову допомогу, що підтверджується квитанціями від 17.04.2023 на суму 100 000,00 гривень, від 28.03.2023 на суму 100 000,00 гривень, від 24.05.2023 на суму 100 000,00 гривень, від 21.06.2023 на суму 100 000,00 гривень та від 22.06.2023 на суму 100 000,00 гривень (т.2 а.с.14-18).

При цьому вбачається, що правова допомога надавалася з 2016 року, проте оплата її в розмірі 500000 грн відбулася лише після 28.03.2023, після ухвалення остаточного рішення суду набрання вироком суду сили, хоча надані договори не обумовлені результатом розгляду справи, а є поточними витратами. Відтак витрати на правову допомогу в такому розмірі неможна вважати неминучими.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Отже, враховуючи зазначене з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 150 000 грн, виходячи з характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі.

Що стосується оскарження Миколаївською обласною прокуратурою та Державною казначейською службою України додаткового рішення, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 66 000 грн. витрат на правову допомогу з Державного бюджету Україна, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Судовим розглядом справи встановлено, що 27.07.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Бочевар М.П. укладений договір №27-1/07/21 про надання послуг у сфері права (а.с.154-156).

29.04.2024р. між ОСОБА_1 та адвокатом Бочевар М.П. підписаний акт №1 наданих послуг (а.с.157), згідно якого вартість наданих адвокатом Бочевар М.П. послуг позивачу складає 66000,00 грн. Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № від 30.04.2024р., ОСОБА_1 перерахував вказану суму (а.с.153).

Ухвалюючи додаткове рішення, місцевий суд врахував складність справи, фактично витрачений час на представництво інтересів заявника у суді, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт, пов`язаних із представництвом інтересів клієнта, проте не врахував, що сума витрат на професійну правничу допомогу підлягала відшкодуванню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції позов задоволено частково, відтак з Державного бюджету Україна підлягає стягненню на користь позивача 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл

Якщо сторонусудових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на загальну суму 6744066,05 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 530000 грн., що становить 7,85 % від пред`явлених вимог.

За подачу апеляційної скарги Миколаївською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 34050,00 грн.

Тобто, підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 31377,07 грн. (34050,00 грн. х 92,15 % = 31377,07 грн).

Разом з тим, якщо, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, тому з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, Миколаївській обласній прокуратурі потрібно компенсувати понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 31377,07 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Миколаївської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити, в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, витрат на правову допомогу скасувати, ухвалити нове.

Додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 травня 2024 року скасувати.

Стягнути з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму в розмірі 380 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнути з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час перебування під слідством та судом в розмірі 150 000,00 гривень, на професійну правничу допомогу 20 000,00 гривень.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Витрати Миколаївської обласної прокуратури в розмірі 31377,07 гривень компенсувати за рахунок держави в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.12.2024

Головуючий

Судді: