ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8687/24 Справа № 932/6311/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Максюти Ж.І.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій в розмірі подвійної ставки НБУ, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій в розмірі подвійної ставки НБУ.

В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 , в уточненому позові від 20 листопада 2023 року, обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 22 грудня 1990року та шлюб розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року у справі № 2-690/2001. Позивач зазначав, що 01 березня 1991року він за договором купівлі-продажу придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ). Спірна квартира була оформлена на відповідачку. Оскільки, на думку позивача, квартира набута ним у власність за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , вона є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Шлюбні відносини з відповідачкою він припинив з лютого 1997року та з 22 листопада 2002року змінив місце свого проживання на м. Алушта АРК. Починаючи з вересня 2001року, ОСОБА_2 зверталася з позовами про поділ майна подружжя, втім відносно спірної квартири, як стверджував позивач, спір не вирішувався. В подальшому, в 2014році відповідачка отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на спірну квартиру та продала її 15 вересня 2014року. Про порушене право на поділ спірної квартири позивач, за його твердженнями, дізнався лише 27 листопада 2018року, коли його представник адвокат Зайцева Г.С. в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська ознайомилася з матеріалами цивільної справи № 2-10/11. Оскільки у день продажу квартири відповідачка не повернула ОСОБА_1 частину вартості квартири, позивач наполягав на стягненні не тільки цієї частини вартості квартири, а і 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 15 вересня 2014 року.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимоги про визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя; інша вимога здійснити її поділ шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за частку цієї квартири у розмірі - 664 143 грн; також позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь інфляційні втрати за період з 15 вересня 2014року по 20 листопада 2023року у розмірі - 415 380,26 грн за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди частку у спірній квартирі, а також штрафні санкції у розмірі подвійної ставки НБУ за період з 15 вересня 2014року по 20 листопада 2023року у розмірі 498 490,60 грн за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди частку у спірній квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з пропуску позивачем строку позовної давності.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про аналогічність позовів ОСОБА_1 , поданих у 2002 році та у 2021 році, які відрізнялись лише способом поділу майна подружжя, вважав, що позов поданий у даній справі не стосується поділу майна, а стосується лише стягнення грошової компенсації з відповідачки в розмірі вартості частки квартири.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що заочним рішенням від 03 травня 2012 року у цивільній справі №2-10/11 були встановлені преюдиційні обставини щодо набуття спірної квартири сторонами за сумісні кошти в період шлюбу.

Також заявник стверджував про те, що початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід обчислювати від дня коли позивач дізнався про заперечення відповідачкою його майнового права на квартиру, що відбулося 27 листопада 2018 року після ознайомлення із заочним рішенням від 03 травня 2012 року у цивільній справі №2-10/11, а не з 28 травня 2002 року, як це помилково зробив суд першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 1990року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2001року у справі № 2-690/2001 (а.с.25-26 том І).

Під час зареєстрованого шлюбу, а саме 01 березня 1991року, за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 ) (а.с.16-17 том І).

У даній справі позивач стверджував, що спірна квартира придбана за його власні кошти і лише формально ОСОБА_2 зазначена титульним власником, відповідачка стверджувала зворотне, а саме, що спірна квартира придбана за її власні кошти.

За договором купівлі-продажу від 15 вересня 2014року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 ) (а.с.18-21 том І).

Позивач вважав, що відповідачка мала виплатити йому грошову компенсацію за частину проданої квартири, оскільки така квартира є спільною сумісною власністю.

Представник відповідачки адвокат Бевза М.О. 04 травня 2022року та представник відповідачки адвокат Келембет І.М. 20 листопада 2023року заявляли про застосування наслідків спливу строків позовної давності у цій справі (а.с.235-239, том ІІ, а.с.86-87 том ІV).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ані позивач, ані відповідачка, не довели належними та допустимими доказами наявність у кожного з них власних коштів на придбання 01 березня 1991року трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ), а тому суд застосував норми ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України-КпШС України, де зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Та, суд виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу, а тому вважав позов ОСОБА_1 обґрунтованим.

Водночас, суд дійшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що стало підставою для відмови у позові.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

Статтею 76 Цивільного кодексу УРСР визначалося, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Цим нормам кореспондуються положення статті 261 Цивільного кодексу України-ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статті 11 КпШС України у тих випадках, коли до окремих вимог встановлено позовну давність, строк обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу-СК України.

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб між якими розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один з співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 13.02.2020р. № 320/3072/18, від 13.07.2020р. у справі № 570/4234/16-ц, від 24.02.2021р. у справі № 303/6365/17 та від 14.09.2022р. у справі № 466/8921/20.

За конкретних обставин цієї справи, 01 жовтня 2001року ОСОБА_2 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.2-5 том І цивільної справи №2-10/11). В подальшому, у вересні 2003року цивільна справа була скерована для розгляду Кіровському районному суду м. Дніпропетровська та ухвалою судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Васіної Л.А. прийнята до провадження (а.с.223 том І, а.с.1 том ІІ цивільної справи № 2-10/11).

28 травня 2002року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська в межах цивільної справи №2-10/11 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, а саме 3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , придбану за договором купівлі-продажу від 01 березня 1991року. В останній редакції позовних вимог ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя та присудити ОСОБА_2 трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а йому частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

03 травня 2012року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя було залишено без розгляду ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2012р. у цивільній справі № 2-10/11, яка набрала законної сили 09 травня 2012року (а.с.62 том І).

Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що про порушене право (право на поділ спільного сумісного майна подружжя) ОСОБА_1 дізнався ще під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в межах цивільної справи № 2-10/11 позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - 28 травня 2002року, де ним була подана зустрічна позовна заява, проте з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 09 серпня 2021року, тобто з пропуском строку позовної давності, що з урахуванням заяви сторони відповідача, у відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Наявність позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційній скарзі пов`язував із незаконністю та необґрунтованістю рішення суду, яке полягало в тому, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про тотожність позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

поданих у 2002 році та у 2021 році - які відрізнялись лише способом поділу майна подружжя, вважав, що позов поданий у даній справі не стосується поділу майна, а стосується лише стягнення грошової компенсації з відповідачки в розмірі вартості частки квартири.

Однак такі доводи не є обґрунтованими з огляду на наступне.

Звертаючись 28 травня 2002року в межах цивільної справи № 2-10/11 із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 визначив для себе спосіб поділу спільного майна, а саме обрав поділ майна в натурі, оскільки наполягав на присудженні ОСОБА_2 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а йому частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 .

Звертаючись 09 серпня 2021року в межах цивільної справи № 932/6311/21 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, ОСОБА_1 обрав вже інший спосіб поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом присудження одному з подружжя грошової компенсації.

Отже, ОСОБА_1 звернувся 09 серпня 2021року до суду з позовом про поділ тієї ж самої квартири, про поділ якої вже звертався 28 травня 2002року.

Заразом, слід зазначити, що визначальним у вирішенні даної справи є визначення часу коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не питання аналогічності позовів позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заочним рішенням від 03 травня 2012року у цивільній справі №2-10/11 були встановлені преюдиційні обставини щодо набуття спірної квартири сторонами за сумісні кошти в період шлюбу, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 , а підставою для відмови у позові став пропуск строку позовної давності, а не недоведеність позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід обчислювати від дня коли позивач дізнався про заперечення відповідачкою його майнового права на квартиру, що відбулося 27 листопада 2018 року після ознайомлення із заочним рішенням від 03 травня 2012 року у цивільній справі №2-10/11, а не з 28 травня 2002 року, як це помилково зробив суд першої інстанції, є безпідставними та спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Так, про порушене право ОСОБА_1 дізнався ще під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 2-10/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - 28 травня 2002року, яку суд першої інстанції обґрунтовано пов`язував із датою звернення ОСОБА_1 із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Отож, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2024року.

Судді: