ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11681/23

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1453/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивачі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2024 року (місце ухвалення м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності.

В обґрунтування посилалась, що ОСОБА_5 як військовослужбовцю у липні 2006 року було виділено двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка виділялась на нього та членів його сім`ї: ОСОБА_4 - дружина та ОСОБА_3 - дочка.

Вказує, що 03.11.2006 зазначена квартира була приватизована у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в рівних частках між ОСОБА_5 та відповідачами і після розірвання шлюбу між власниками на той час склались наступні правовідносини з приводу порядку користування спільним майном: ОСОБА_5 займав кімнату-2 площею - 13,5 кв.м, всі інші співвласники займали кімнату-1, усі інші приміщення знаходились у спільному користуванні співвласників.

Проте, як зазначає позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і на час своєї смерті був одружений на ОСОБА_1 та мав малолітню доньку в цьому шлюбі - ОСОБА_6 . Спадщина, яка складалась з 1/3 частки у праві власності на кв. АДРЕСА_2 було прийнято та оформлено наступним чином: - ОСОБА_3 (дочка спадкодавця від першого шлюбу) отримала у спадщину 1/8 частину спадкового майна (загальна частка у майні - 5/12); ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) отримала у спадщину 1/4 частину спадкового майна (загальна частка у майні - 1/12); спадкоємець ОСОБА_2 (дочка спадкодавця) отримала у спадщину 1/2 частину спадкового майна (загальна частка у майні - 1/6).

Посилається, що згоди про визначення порядку користування з урахуванням нових часток у власності об`єкта досягнуто не було, у зв`язку з чим вона звернулась до суду.

У позові ОСОБА_1 просила:

виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату площею 13,5 кв.м;

виділити у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату площею 30,5 кв.м, лоджію площею 1,3 кв.м та вбудовану шафу площею 3,1 кв.м;

залишити у спільному користуванні сторін наступні приміщення квартири: коридор площею 16,2 кв.м, ванну кімнату площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,8 кв.м, кухню площею 15,9 кв.м.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.08.2024 в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності, відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що запропонований позивачкою порядок користування квартирою встановити неможливо, оскільки такий порядок порушуватиме права відповідачів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.08.2024 та розглядати пп. 2 та пп. 3 п. 1 прохальної частини позовної заяви щодо ОСОБА_3 .

За доводами скарги при ухваленні рішення судом неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Вказує, що в своєму рішенні суд посилається на інші норми матеріального права, що регулюють виділ частки із спільної власності та припинення права спільної часткової власності і наводить п. 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» щодо поділу майна в натурі, хоча такі вимоги по поділ в натурі або виділ в натурі заявлені не були.

Як зазначає заявниця, суд не надав жодної оцінки доказам сторін, з яких можна було б дослідити у логічній послідовності висновок суду про те, що запропонований порядок користування квартирою встановити неможливо, оскільки такий порушуватиме права відповідачів, а у мотивувальній частині рішення не наведена позиція відповідачів, не відображенні їх аргументація заперечень проти позову, тому вважає, що рішення суду не може вважатись обґрунтованим у розумінні вимог ст. 263, 264, 265 ЦПК України.

Також за доводами скарги, відповідачі вказували, що запропонований варіант порядку користування надає позивачам на 2,5 кв.м більше площі у користуванні, ніж їм належить за ідеальною часткою у праві власності у спільному майні, проте, як стверджує заявниця, перевищення у 2,5 кв.м становить лише 5.6 % у процентному співвідношенні від загальної жилої площі квартири, тому не може вважатись значним відхиленням від ідеальних часток сторін.

Разом з тим, посилається, що позивачами було запропоновано із загальної площі квартири 89,8 кв.м надати у користування відповідачів лоджію - 1,3 кв.м та вбудовану шафу - 3,1 кв.м, а 41,4 кв.м було запропоновано залишити у спільному користуванні сторін тому різниця між загальною площею квартири і тим, що сторонам пропонувалось залишити у спільному користуванні, становить 48,4 кв.м, з яких позивачі претендували на 13,5 кв.м, а решту - 34,9 кв.м просили виділити у користування відповідачам. Тому у цій площі 48,4 кв.м ідеальній частці % у праві власності позивачів на спільне майно відповідає 12,1 кв.м і різниця між 13,5 кв.м, на які претендують позивачі, та їх еквівалентом ідеальної частки становить лише 1,4 кв.м, або 1,6 % від загальної площі квартири, що також не може вважатись значним відхиленням від ідеальних частин сторін.

В обґрунтування зазначених доводів заявниця посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.ю02.2016 у справі № 6-1500цсД5.

Крім того, заявниця вважає, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та судом не було враховано кількість учасників процесу та значення справи для сторін.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 7 ч. 3ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.11.2006 квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 в рівних частинах (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 09.04.2020 (а.с. 13).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 4861 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 належить 1/6 частина спірної квартири (а.с. 18, 19).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 4862 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 належить 1/12 частина спірної квартири (а.с. 16, 17).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 4860 ОСОБА_3 належить 1/12 частина спірної квартири (а.с. 52).

За матеріалами справи, зокрема, згідно технічного паспорта квартира в цілому має 89,8 кв.м загальної площі, з яких 44,0 кв.м житлова площа та складається з: 2-х кімнат, у тому числі 1-а кімната площею 30,5 кв.м; 2-а кімната 13,5 кв.м; кухні 15,9 кв.м; ванної кімнати 7,5 кв.м; вбиральні -1,8 кв.м; коридору 16,2 кв.м; вбудованої шафи 3,1 кв.м та лоджії 1,3 кв.м (а.с. 20-22).

Згоди про визначення порядку користування з урахуванням нових часток у власності об`єкта досягнуто не було, у зв`язку з чим вона звернулась до суду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачкою порядок користування квартирою встановити неможливо, оскільки такий порядок порушуватиме права відповідачів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд через допущені порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.

Частина 3 ст. 376 ЦПК України містить перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому законодавцем визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

У справі, що переглядається, предметом спору є встановлення між власниками порядку користування квартирою, що знаходиться у спільній частковій власності.

За матеріалами справи, Деснянським районним судом м. Чернігова у складі судді Требух Н.В. ухвалою від 08.09.2023 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 35-36).

05.04.2024 Деснянським районним судом м. Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. прийнято до провадження судді справу та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 91).

Вбачається, що 26.04.2024 ОСОБА_4 зверталась до суду першої інстанції із заявою про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 95-97), проте в матеріалах справи відсутній результат вирішення судом вказаної заяви, натомість 15.08.2024 судом першої інстанції ухвалено рішення в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилалася на те, що суд розглянувши справу в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі № 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748св23), зроблено висновок про те, що ураховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі (зменшення розміру аліментів), вона є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Аналогічний правовий висновок щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23.

Заявлений спір відноситься до категорії немайнових, який виник внаслідок успадкування частин квартири, та не може бути віднесено розгляд такого позову до малозначних справ й положеннями до вимог ст. 19 ЦПК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Системний аналіз змісту зазначених норм дає підстави для висновку про те, що приписи ч. 1 ст. 274 ЦПК, якою передбачено, що у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін не можуть бути застосовані судом до виниклих правовідносин.

Між тим, предметом заявленого спору є встановлення порядку користування квартирою, що знаходиться у спільній частковій власності, яка отримана у спадщину, що з урахуванням ч. 1 ст. 274 ЦПК України виключає її віднесення до малозначних справ.

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, оцінки зазначеним обставинам не надав та дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановлення судом апеляційного інстанції нового рішення про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , як на підставу своїх порушених прав посилалась на те, що між ним та відповідачами існує конфлікт щодо користування частиною квартири, яка отримана у спадщину, оскільки добровільно порядок користування квартирою не визначено з урахуванням нових часток у власності об`єкту.

З цих підстав позивачка просила виділити в користування їй та ОСОБА_2 кімнату площею 13,5 кв.м; виділити у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату площею 30,5 кв.м, лоджію площею 1,3 кв.м та вбудовану шафу площею 3,1 кв.м; залишити у спільному користуванні сторін наступні приміщення квартири: коридор площею 16,2 кв.м, ванну кімнату площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,8 кв.м, кухню площею 15,9 кв.м.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтями 41, 47 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (частина четверта статті 358 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що ця норма (стаття 358 ЦК України) регулює, зокрема, порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлений співвласниками порядок користування будинком із виділенням конкретних приміщень у натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов`язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обов`язковою.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Змістом ст. 316, 317 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

Якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 360/2360/15-ц (провадження № 61-6703св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 686/16280/16-ц (провадження № 61-3841св18), від 04 жовтня 2021 року у справі № 692/932/19 (провадження № 61-5642св21).

У свою чергу, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 Верховний Суд зробив висновки про те, що «володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним».

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що «стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 08 січня 2024 року у справі № 756/724/22 (провадження № 61-12804св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 336/9465/21 (провадження № 61-13084св23).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірною квартирою, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Тож такий спір підлягає вирішенню саме судом.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказували на те, що позивачем неправильно визначено площу, виділену кожному із співвласників у користування, що не відповідає часткам в спільній частковій власності кожного, оскільки треба виходити із житлової площі, а не загальної.

Вбачається, що спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 44,0 кв. м, у тому числі: 1-а кімната 30,5 кв.м; 2-а кімната 13,5 кв.м, а також кухні 15,9 кв.м, ванної кімнати 7,5 кв.м, вбиральні (поєднана) 1,8 кв.м, коридору 16,2 кв.м, вбудованої шафи 3,1 кв.м лоджії 1,3 кв.м (а.с. 20-22).

Обґрунтовуючи судове рішення, районний суд керувався тим, що виділення відповідачам кімнати площею 30,5 кв.м, а позивачці кімнати площею 13,5 кв.м, буде порушенням прав відповідачів.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначених правових висновків Верховного Суду, конкретних обставин справи, та наявність у справі двох ізольованих кімнат, а сторони у справи є однієї статі, дійшов помилкового висновку, оскільки запропонований позивачкою порядок користування квартирою, з огляду на існуючі між співвласниками відносини, є оптимальним, враховуючи, що інші варіанти сторони не пропонували.

Крім того, апеляційний суд враховує що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, сторонам спору можуть бути виділені частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно з можливістю відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, що не є порушенням права співвласників.

Разом з тим, вимоги заявлені в апеляційній скарзі щодо розгляду пп. 2 та пп. 3 п. 1 прохальної частини позовної заяви щодо ОСОБА_3 , в передбачений нормами ЦПК України не вчинені, як це передбачено ст. 373 ЦПК України, отже не можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції спір вирішено в межах заявлених вимог.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечувати проти запропонованого порядку користування квартирою, разом з тим повідомили, що використання інших способів захисту порушеного права на даний час, зокрема і сплати, чи отримання компенсації неможливо за відсутності домовленості між сторонами, також і з врахуванням належності частки квартири неповнолітній.

Як вбачається, були заявлені вимоги встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 :

виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату площею 13,5 кв.м;

виділити у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату площею 30,5 кв.м, лоджію площею 1,3 кв.м та вбудовану шафу площею 3,1 кв.м;

залишити у спільному користуванні сторін наступні приміщення квартири: коридор площею 16,2 кв.м, ванну кімнату площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,8 кв.м, кухню площею 15,9 кв.м.

Тобто, позивачем заявлено про збільшення переданої частки у користування відповідачів за рахунок виділенння їх в користування лоджію площею 1,3 кв.м та вбудовану шафу площею 3,1 кв.м, що збільшує площу користування відповідачів.

Таким чином, встановлення порядку користування квартирою із не значним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, у даній конкретній справі є оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири, які не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 шляхом визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 та виділу в користування: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнати площею 13,5 кв.м; виділу у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнати площею 30,5 кв.м, лоджії площею 1,3 кв.м та вбудованої шафи площею 3,1 кв.м; залишення у спільному користуванні сторін наступні приміщення квартири: коридору площею 16,2 кв.м, ванної кімнати площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 1,8 кв.м, кухні площею 15,9 кв.м.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , слід стягнути у відшкодування сплаченого судового збору за розгляду справи у суді першої інстанції по 536,80 грн з кожної та по 805,20 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 3 п. 7, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності, задовольнити.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 :

виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату площею 13,5 кв.м;

виділити у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату площею 30,5 кв.м, лоджію площею 1,3 кв.м та вбудовану шафу площею 3,1 кв.м;

залишити у спільному користуванні сторін наступні приміщення квартири: коридор площею 16,2 кв.м, ванну кімнату площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,8 кв.м, кухню площею 15,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , судовий збір по 536,80 грн з кожної за розгляд справи у суді першої інстанції та по 805,20 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складено 04.12.2024.

Головуючий Судді :