Номер провадження: 22-ц/813/2800/24
Справа № 500/772/18
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Губар Д.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

третя особа - Ізмаїльська міська рада Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Смокіної Г.І.., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ізмаїльська міська рада, про усунення перешкод в користуванні власністю та зміну порядку користування земельною ділянкою,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ізмаїльська міська рада, про усунення перешкод в користуванні власністю та зміну порядку користування земельною ділянкою, мотивуючи тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира раніше була складовою домоволодіння АДРЕСА_2 , а саме становила його 81/140 частку. На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-511/10 від 21.12.2010 квартиру було виділено в окремий об`єкт нерухомості. Іншими співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_2 є відповідачі. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності та фактично використовується позивачем та відповідачами спільно. Вказана земельна ділянка була надана батьку позивача - ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльської міської ради №1292 від 19.10.1953, договору про побудову будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 29.10.1953 та акту відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 31.10.1953. На той час площа відведеної земельної ділянки складала 600 кв. м. .

Відповідачі після набуття права власності на частки у домоволодінні жодних прав на землю не оформляли. Фактично єдиним законним користувачем землі був батько позивача, а після його смерті - позивач як спадкоємець майна померлого. В свою чергу відповідачі без узгодження з позивачем тривалий час здійснювали на земельній ділянці незаконні прибудови та перешкоджали позивачу вільно користуватися його майном. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 № 2-511/10 встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_2 за варіантом № НОМЕР_1 у графічному зображенню в додатку № 2 висновку експерта від 17 вересня 2010 року, яким ухвалено в безпосереднє користування ОСОБА_3 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 198,63 кв.м. з виходом на вулицю Червоноармійську; в безпосереднє користування ОСОБА_4 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 168,55 кв. м з виходом на АДРЕСА_2 ; в безпосереднє користування ОСОБА_1 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 210,94 кв. м з виходом на АДРЕСА_2 ; в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити земельну ділянку площею 16,89 кв. м. Проте чіткі межі земельних ділянок в натурі не встановлено, що призводить до зловживань з боку відповідачів, які перешкоджають позивачу використовувати земельну ділянку під домоволодінням, обмежуючи йому доступ до його майна для проведення його обслуговування та ремонту, а також іншими способами перешкоджають позивачу у користуванні власністю, зокрема, встановленням паркану, який перешкоджає позивачу обслуговувати свою частину домоволодіння у вигляді квартири АДРЕСА_3 , а також обмежує вільний прохід позивача до іншого майна у складі вказаної квартири. Вважає, що між співвласниками має бути встановлений порядок користування земельною ділянкою пропорційно часткам кожного у нерухомому майні шляхом зміни існуючого порядку користування земельною ділянкою, встановленого рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ізмаїльська міська рада, про усунення перешкод в користуванні власністю та зміну порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щовраховуючи наявність між сторонами визначеного рішенням суду від 21.12.2010 порядку користування земельною ділянкою та відсутність підстав для його зміни, недоведеність створення відповідачами будь-яких перешкод у користуванні позивачем належним позивачу нерухомим майном, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зміни порядку користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.08.2023 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та зміну порядку користування земельною ділянкою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вважає вказане рішення суду незаконним і необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Крім того висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, є такими, що не відповідають обставинам справи.

Вказує, що предметом позову у справі № 500/772/18 було усунення перешкод в користуванні належним позивачу на праві власності нерухомим майном шляхом зміни встановленого раніше порядку користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_4 , на такий, при якому позивачу та відповідачам, як власникам нерухомого майна, розташованого на цій землі, буде виділено в безпосереднє користування цільні ізольовані ділянки, що відповідатимуть їх часткам у праві власності на нерухоме майно, та при якому позивач зможе вільного користуватися належним йому майном. Формуючи позовні вимоги, позивач керувався правовими позиціями ВСУ у справі № 6-841 цс 16, та у справі № 6-2454цс16.

При цьому такі позовні вимоги жодним чином не суперечили принципу правової визначеності, який не забороняє в подальшому змінювати правовідношення, що виникло на підставі судового рішення, при зміні обставин, що існували на момент його прийняття. Можливість зміни правовідношення, що виникло на підставі судового рішення, зокрема підтверджується нормами матеріального права.

Висновки суду першої інстанції, покладені в основу оскаржуваного рішення, про те, що пред`явлені вимоги позивача про зміну порядку користування земельною ділянкою є порушенням принципу правової визначеності, суперечать вимогам ст. 152 ЗК України та п.6 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Обставин, які достовірно підтверджували наявність перешкод, що створюються позивачу в користуванні його власністю, до суду було надано звернення ОСОБА_1 до комісії по земельних спорах та отримана від цього органу відповідь, у якій позивачу рекомендовано звернутися до суду для вирішення земельного спору.

Проте, в порушення ч.3 ст.89 та п.п.2,3 ч.4 ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції не надав оцінку вказаним доказам позивача, не навів мотивів їх відхилення та не надав мотивованої оцінки зазначеним вище аргументам позивача про порушення його прав відповідачами при існуючому порядку користування землею.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що цей висновок експерта є належним доказом.

Проте, судом не враховано і не наведено жодних мотивів для відхилення доводів позивача про те, що висновок судової земельно-технічної експертизи № 166/2019 від 05.12.2019 є таким, що:

- складено з порушенням вимог наказу Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), оскільки відповідачам запропоновані до виділення в користування земельні ділянки під приміщеннями, позначеними в технічному паспорті та Генеральному плані (схемі) від 25.09.2013 року літ. а, а1,а2,аЗ,а4, Е, еі, стосовно яких у експерта не було правовстановлюючих документів, тобто під самочинні споруди. Проте відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України особа не набуває право на самочинні споруди, а отже вони не мали враховуватися при визначенні порядку користування землею.

- експерт запропонувала виділити в користування певні земельні ділянки відповідачам за відсутності правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність у них будь-якого права на цю землю.

В обґрунтування рішення у цій частині суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджено ордером серії ОД № 379599 від 16.03.2018, договором № 11 від 16.03.2018, розрахунком витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5669,86 грн, актом прийому-передачі від 24.01.2022, квитанцією № 11 від 16.03.2018.

Разом з цим вказані вище докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в порушення ч.9 ст.83 ЦПК України не були завчасно надіслані позивачу, що позбавило апелянта можливості надати своїх заперечення стосовно їх належності і допустимості.

За таких обставин суд повинен був керуватися вимогами ч.9 ст.83 ЦПК України та не брати до уваги відповідні докази через відсутність підтвердження надсилання (надання) їх копій позивачу, як учаснику справи.

Крім того відповідно до ч. З ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте такий детальний опис робіт (послуг), що обґрунтовував витрати на професійну правничу допомогу на суму 5000 грн. позивачу не було надано. За таких обставин позивач був позбавлений можливості оцінити заявлені відповідачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу за критеріями, визначеними ч. 4 ст.137 ЦПК України та надати обґрунтування неспівмірності цих витрат.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.08.2023 року по цивільний справі №500/772/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області про усунення перешкод в користуванні власністю та зміну порядку користування земельною ділянкою, без задоволення, а судове рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.08.2023 року без змін.

Вважає, рішення суду законним, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права і обґрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Щодо явки сторін.

В судове засідання з`явився представник апелянта ОСОБА_6 , та вважала за можливе розглянути справу за даною явкою. Інші учасники справи про час місце та дату судового засідання повідомлені належним чином завчасно, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду клопотання у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

27 листопада 2024 року від адвоката Панченко А.В. надійшло клопотання про відкладення, в якій вона вказує, що зайнята в інших судових засіданнях.

Однак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні клопотань слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Матеріалами справи встановлено, що сторона позивача повторно заявляє клопотання про відкладення розгляду справи, крім того представник який з`явився до суду вважала за можливе розглянути апеляційну скаргу.

Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.

Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість та відповідальність її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, які належним чином повідомлені про дату судового засідання так як в матеріалах справи на думку колегії достатня наявність у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 є власником 81/140 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.1978 (9/140), договору дарування від 26.02.1986, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2/556 (63/140), договору дарування від 03.07.1986, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2/1937 (9/140) (т. 1 а.с. 29-33).

Згідно договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 31.05.2002, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2529, ОСОБА_4 є власницею 29/140 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 17).

ОСОБА_3 є власницею 3/14 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.1972, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою за № 2-4520, що підтверджено рішеннями Ізмаїльського міськрайонного суду від 21.12.2010 та 09.10.2013 (т. 1 а.с. 49, 54, 58).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 у справі № 2-511/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки та виділ у самостійний об`єкт нерухомості встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_2 за варіантом № НОМЕР_1 у графічному зображенню в додатку № 2 висновку експерта від 17 вересня 2010 року, яким ухвалено: в безпосереднє користування ОСОБА_3 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 198,63 кв.м. з виходом на вулицю Червоноармійську; в безпосереднє користування ОСОБА_4 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 168,55 кв. м з виходом на вулицю Червоноармійську; в безпосереднє користування ОСОБА_1 виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 210,94 кв. м з виходом на АДРЕСА_2 ; в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити земельну ділянку площею 16,89 кв. м. Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні приміщенням № НОМЕР_1 в будівлі літ. "А" за адресою АДРЕСА_2 . Припинено спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на будівлю АДРЕСА_2 . Виділено в окремий об`єкт нерухомості у вигляді ізольованої квартири АДРЕСА_3 , яка складається з приміщень в житловому будинку літ. «А»: № 1 коридор 5,5 кв. м, № 2 кухня 8,1 кв. м, № 3 жила кімната 11,4 кв. м, № 4 жила кімната 15.5 кв. м із загальною площею 40.5 кв. м, вартістю 31705 грн, ганку 308 грн, літньої кухні літ. «Г» - 5212 грн, веранди літ. «г1» - 2059 грн, веранди літ. «г2» - 3496 грн, сараю літ. «Ж» - 842 грн, душа літ. «И» - 4362 грн, вбиральні літ. «е» - 604 грн, мощення № 2 1065 грн, паркану № 4 185 грн, паркану № 7 3462 грн, воріт № 9 2029 грн, водопроводу №11 920 грн, паркану № 12 2000 грн на загальну суму 56449 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про додаткове визнання права власності, а також покладення обов`язку на комунальне підприємство «Ізмаїльське МБТІ» зареєструвати в реєстрі прав власності на нерухоме майно в якості окремого об`єкту нерухомості належну йому квартиру відмовлено (т. 1 а.с. 8-9).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2011 роз`яснено, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 передбачає перешкоди з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в безперешкодному доступі до приміщення № 1 в будівлі літ. «А» за адресою АДРЕСА_2 , розташоване на виділеній цільній ізольованій земельній ділянці площею 198,63 кв. м. з виходом на вул. Червоноармійська. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 не передбачено демонтаж чи переробка паркану, що відокремлює приміщення № 1 в будівлі літ. «А» за адресою АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 51).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 09.10.2013 ухвалено усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 198,63 кв. м та 3/14 частинами домоволодіння, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати частину паркану № 7 довжиною 100 см, яка перебуває між південно-східним кутом прибудови літери «а» домоволодіння АДРЕСА_2 та поворотною точкою 9 лінії виділу, якою розмежовується виділена у безпосереднє користування ОСОБА_3 частина земельної ділянки площею 198,63 кв. м, від частини земельної ділянки площею 210,94 кв. м, виділеної у безпосереднє користування ОСОБА_1 , для забезпечення ОСОБА_3 доступу до частини земельної ділянки площею 6,67 кв. м, згідно з додатками №№ 2, З висновку експерта по додатковій судовій № 51/35-2012 від 28.01.2013. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в установці паркану висотою 160 см із азбестових листів на металевих стовпах по межі земельних ділянок на відстані 100 см від належній останній прибудови літери «а» домоволодіння АДРЕСА_5 , згідно встановленого рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 порядку користування земельною ділянкою за варіантом № НОМЕР_1 у графічному зображенні в додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 33/10 від 17.09.2010, та додатків №№ 2, 3 висновку експерта по додатковій судовій будівельно-технічній експертизі за № 51/35- 2012 від 28.01.2013 (т. 1 а.с. 58-61).

Відповідно до висновку судового експерта ПП «ОДЕСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЦЬКИЙ ЦЕНТР ЕКСПЕРТНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ ім. СКИБІНСЬКОГО С.С.» ОСОБА_7 від 05.12.2019 № 16/2019, виходячи з проведеного обстеження домоволодіння і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_2 , враховуючи місце розташування житлових будинків літ. «А» і літ. «Б» та господарських будівель і споруд на земельній ділянці (щільна забудова), враховуючи той факт, що на всі будівлі, які відображені в копії Генерального плану (схеми) від 25.09.2012, зареєстровано право власності та розрахунки, виконані в програмному комплексі AutoCAD, експерт прийшов висновку про те, що визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток, а саме: ОСОБА_1 81/140 частина, ОСОБА_4 28/140 частин, ОСОБА_8 3/14 частини, технічно не надається можливим. Виходячи з проведеного візуального огляду, враховуючи надані замовником документи, експертом було встановлено, що інші можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_6 , між співвласниками ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , окрім зазначеного в копії Схеми встановлення порядку користування, Додаток № 2 до судової будівельно-технічної експертизи № 10 та копії рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 21.12.2010 по справі № 2-511/10, відсутні (т. 2 а.с. 49-66).

Розпорядженням Ізмаїльського міського голови від 19.02.2016 № 57р «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» вулицю Червоноармійську перейменовано у вулицю Кафедральну.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; обов`язковість судового рішення, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п?ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався, або вона перебувала у користуванні співвласників, і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 у справі № 2-511/10 між сторонами визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_2 . Рішення сторонами не оскаржено та набрало законної сили.

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (квартирою АДРЕСА_1 ) шляхом зміни порядку користування земельною ділянкою згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 у справі № 2-511/10, посилаючись на те, що встановлений рішенням суду від 21.12.2010 порядок користування земельною ділянкою є незаконним, визначеним без дотримання часток кожного з співвласників у нерухомому майні та забезпечення вільного користування позивачем належним йому майном.

З огляду на підстави позову, позивач не погоджується із рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2010 у справі № 2-511/10, яким визначено порядок користування спірною земельною ділянкою між сторонами, таким чином, пред`явивши позов про зміну порядку користування земельною ділянкою, позивач фактично ініціював перегляд судового рішення, яке набрало законної сили, що є порушенням принципу правової визначеності.

Крім того, з метою вирішення питання щодо можливості зміни визначеного порядку користування спірною земельною ділянкою позивач звернувся до ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. ОСОБА_9 » із заявою від 18.11.2019 про проведення експертного дослідження земельної ділянки з виготовленням висновку судової земельно-технічної експертизи для подання до суду.

За висновком судової земельно-технічної експертизи № 166/2019 від 05.12.2019 судового експерта ОСОБА_7 визначити порядок користування земельною ділянкою між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток, а саме: ОСОБА_1 81/140, ОСОБА_4 29/140, ОСОБА_8 3/14, технічно не надається можливим. Інші можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , окрім зазначеного в копії Схеми встановленого порядку користування, Додаток №2 до судової будівельно-технічної експертизи № 10 та копії рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 21.12.2010 по справі № 2-511/10, відсутні.

Попереджена про кримінальну відповідальність судовий експерт ОСОБА_7 надала роз`яснення висновку у судовому засіданні та письмово, підстав вважати висновок неналежним доказом немає.

Створення будь-яких перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем належним йому будинком судом не встановлено та належними і допустимими доказами позивачем не доведено.

Враховуючи наявність між сторонами визначеного рішенням суду від 21.12.2010р. порядку користування земельною ділянкою та відсутність підстав для його зміни, недоведеність створення відповідачами будь-яких перешкод у користуванні позивачем належним позивачу нерухомим майном, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зміни порядку користування земельною ділянкою.

Згідно ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Витрати на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_3 підтверджено ордером серії ОД № 379599 від 16.03.2018 (т. 1 а.с. 65), договором № 11від 16.03.2018 (т. 1 а.с. 78), розрахунком витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5669,86 грн (т. 2 а.с. 170), актом прийому-передачі від 24.01.2022 (т. 2 а.с.171), квитанцією № 11 від 16.03.2018 (т. 1 а.с. 69).

За таких обставин, з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в межах вимог в сумі 5000 грн.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Твердження апелянта щодо безпідставність висновків суду першої інстанції стосовно того, що зміна порядку користування земельними ділянками, встановленого судовим рішенням, є порушенням принципу правової визначеності; недоведеність позивачем створення відповідачами будь-яких перешкод у користуванні належним позивачу нерухомим майном, неповноти судового розгляду, є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та не можуть бути підставами для скасування рішення суду і прийняття нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 так як питання користування земельними ділянками сторін вже вирішено попереднім діючим тривалий час судовим рішенням що і є на думку судової колегії реалізацією принципу правової визначеності, а створення відповідачами будь-яких перешкод у користуванні належним позивачу нерухомим майном потребує доказування відповідаючого вимогам діючого цивільно-процесуального закону що поки стороною позивача не доведено належним чином.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко