ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4550/24 Справа № 201/9984/23 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2023 року в цивільній справі номер 201/9984/23 за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачка є споживачем послуг, які надаються КП «Теплоенерго» ДМР за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-2 буд. 28, корп. 6, прим. 4 за договором про постачання теплової енергії №080139. Відповідачкою не виконано покладені на неї вказаним договором обов`язки. Рахунки та акти здачі приймання теплової енергії своєчасно вона не отримувала та оплату за надані їй послуги не проводила, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість за період з листопада 2021 року по березень 2023 року в розмірі 59263,55 грн. Разом з основним боргом позивач просив стягнути 3% річних, інфляційні втрати та пеню.

05 грудня 2023 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, оскільки відповідачем сплачено суму основного боргу, а тому до стягнення підлягає сума 3% річних, інфляційні втрати, пеня.

Позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором постачання теплової енергії, яка складається з: 1617,17 грн 3% річних, 9066,12 грн інфляційні збитки, 4028,81 грн пеня.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, відмовлено в повному обсязі.

Із вказаним рішенням не погодився позивач КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2023 року у справі №201/9984/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

З ОСОБА_1 укладено договір постачання, за яким вона отримує теплову енергію як товарну продукцію для цілей, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням та не являється споживачем поставленої теплової енергії, як житлово-комунальної послуги.

А тому дія пункту 4 частини 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 року, згідно з якою на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, та дія абзацу 1 пункту 1 Постанови КМУ №206 від 05.03.2022 року, згідно з якою до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі, на ОСОБА_1 в частині правовідносин, що виникли на підставі Договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії №080139 від 09.12.2019 року, не розповсюджується.

Таким чином, обґрунтування позовних вимог щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» нарахованих інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені, ґрунтуються на вимогах закону.

Наданий до позовної заяви розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання було здійснено відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, що передбачає нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідачка порушила строки виконання зобов`язання, визначеного договором, що стало підставою для нарахування останній пені у розмірі передбаченому договором, трьох відсотків річних та інфляційних збитків. Тому, позивач керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України та договором, здійснив нарахування штрафних та фінансових санкцій.

Від відповідачки ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 09 грудня 2019 року між КП «Теплоенерго» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання теплової енергії №080139 (а.с 6-11).

Згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідачки ОСОБА_1 за період з листопада 2021 року по березень 2023 року складає: 59263,55 грн. сума основного боргу, 1617,17 грн. 3% річних, 9066,12 грн. інфляційні втрати, 10428,81 грн. пеня (а.с. 71-77).

Позивач направляв відповідачці досудові вимоги, до яких прикладав розрахунки та акти прийому-передачі послуги (а.с. 44).

05 грудня 2023 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, оскільки відповідачем сплачено суму основного боргу, а тому до стягнення підлягає сума 3% річних, інфляційні втрати та пеня (а.с. 106-107).

Відповідно до довідки від 24.11.2023 року відповідачкою ОСОБА_1 22 листопада 2023 року сплачено суму основного боргу та станом на 24.11.2023 року заборгованість за основним боргом відсутня (а.с. 108,109).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. У вказаній статті також визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» плата за спожиту теплову енергію повинна провадитися споживачем теплової енергії щомісячно за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Судом встановлено, що 09 грудня 2019 року між КП «Теплоенерго» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання теплової енергії №080139.

З розрахунку заборгованості відповідачки ОСОБА_1 за період з листопада 2021 року по березень 2023 року вбачається, що за цей період сума основного боргу складає 59263,55 грн, на цю суму нараховані 3% річних в розмірі 1617,17 грн, 9066,12 грн інфляційні втрати та 10428,81 грн пеня.

Відповідно до довідки від 24.11.2023 року відповідачкою ОСОБА_1 22 листопада 2023 року сплачено суму основного боргу та станом на 24.11.2023 року заборгованість за основним боргом відсутня

Відтак, позивачем правомірно було нараховане інфляційні втрати та 3% річних, які передбачені чинним законодавством.

Однак, суд застосував норми постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яким визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Наявність боргу не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином.

Отже, законодавець розділяє поняття неустойки (штрафів, пені) та індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, розділяє визначення, правову природу та характер нарахування.

Інфляційні нарахування на суму боргу та 3 відсотки річних не є штрафною санкцією.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що застосування судом першої інстанції норм постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в частині стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, є помилковим.

Тому доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором постачання теплової енергії, яка складається з 3 відсотків річних та інфляційних втрат підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради за подання позовної заяви сплатило судовий збір в розмір 2684,00 грн (а.с. 5), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 122зв., 123) витрати по сплаті судового збору мають бути компенсовані позивачу за рахунок держави в розмірі 1358,15 грн.

Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 4026,00 грн (а.с. 191), відповідачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 122зв., 123), тому витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги мають бути компенсовані позивачу за рахунок держави в розмірі 2037,26 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, яка складається з 3 відсотків річних та інфляційних втрат - скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, яка складається з 3 відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради () 3% річних в розмірі 1617,17 грн (одна тисяча шістсот сімнадцять грн 17 коп.) та інфляційні втрати в розмірі 9066,12 грн (дев`ять тисяч шістдесят шість грн 12 коп.) за договором постачання теплової енергії.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Комунальному підприємству «Теплоенерго» Дніпровської міської ради () за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі - 1358,15 грн та апеляційної інстанції в розмірі 2037,26 грн, а всього 3395,41 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: