ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2024 року

м. Харків

справа №642/2337/23

провадження №22-ц/818/2467/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Смелянець К.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та неустойки, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2024 року, постановлене суддею Грінчук О.П.

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 25.06.2021 по 03.05.2023 у розмірі 2608 доларів США та неустойку за період з 03.05.2022 по 03.05.2023 в розмірі 547500 грн. за невиконання кредитних зобов`язань. Також просив стягнути сплачений судовий збір в розмірі 6428,71 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2560 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2024 року у задоволенні позовних відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд помилково відмовив у задоволенні позову, суд не дослідив належним чином надані до позовної заяви договори. Вважає, що суду було надано всі документи підтверджуючи наявність у відповідача непогашеної заборгованості та правомірність здійснених у позові розрахунків.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами не довів переходу до нього права вимоги саме за Договором позики від 17.09.2010, а відтак, в суду відсутні докази на підтвердження наявності в позивача права вимагати від позичальника стягнення на його користь штрафних платежів за порушення основного зобов`язання.

Такі висновки суду першої інстанції невідповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 17.09.2010 між ОСОБА_3 (третя особа) та відповідачем ОСОБА_4 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. за №2946.

Згідно п. 1 цього Договору, позичальник ОСОБА_4 отримала в позику 46 870 доларів США і зобов`язалась повернути їх частинами в певному порядку, строком до 17.12.2010. (а.с. 10-11)

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 , про що укладено іпотечний договір від 17.09.2010 за №2948, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., та іпотечний договір №2950 від 17.09.2010, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. (а.с. 12-19)

17 червня 2016 року між кредитором (іпотекодержателем) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (позивачем) укладено договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим Карташовою С.І. приватним нотаріусом ХМНО 17.09.2010 за реєстровим №2948, вказаний договір про відступлення права вимоги посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №879; (а.с. 20-21)

Згідно п.1 абзацу 2 цей договір укладається з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання. Сторони домовилися, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Цей договір укладається з одночасним набуттям новим іпотекодержателем права (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань передбачених договором основного зобов`язання, в сумі, обсязі та з урахуванням фактів, встановлених цим договором основного зобов`язання та рішенням відповідного суду, що набрало сили.

17 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим Карташовою С.І. приватним нотаріусом ХМНО 17.09.2010 за реєстровим №2950, вказаний договір про відступлення права вимоги посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №880. (а.с. 22-23)

Згідно п.1 абзацу 2 цей договір укладається з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання. Сторони домовилися, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Цей договір укладається з одночасним набуттям новим іпотекодержателем права (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань передбачених договором основного зобов`язання, в сумі, обсязі та з урахуванням фактів, встановлених цим договором основного зобов`язання та рішенням відповідного суду, що набрало сили.

Таким чином ОСОБА_1 набув право вимоги за основним та додатковим зобов`язанням ОСОБА_2

15 липня 2016 року ОСОБА_3 було направлено повідомлення ОСОБА_6 про відступлення прав вимоги за договором позики та договором іпотеки (а.с. 24)

10 серпня 2016 року ОСОБА_3 було направлено повідомлення ОСОБА_6 про відступлення прав вимоги за договором позики та договором іпотеки (а.с. 29)

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів переходу права вимоги до позивача.

Разом з тим даних про виконання зобов`язання відповідачкою станом на час розгляду справи матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він набув право вимоги до відповідачки, яка на момент звернення до суду не виконала умов основного договору, тому він просить стягнути 3% річних та неустойку.

Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено статті 3 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютою 2022 року строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжено режим воєнного стану.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Зі змісту зазначеної норми убачається, що дані вимоги поширюються на кредитні правовідносини або правовідносини за договором позики.

Отже дія зазначеної норми поширюється і на правовідносини, які виникли між сторонами. Тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та неустойки задоволенню не підлягають, оскільки суперечать вимогам закону.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте невірно визначив підстави такої відмови.

Колегія суддів вважає, що задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з мотивів викладених у цій постанові.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, рішення суду слід змінити та відмовити у задоволенні позову з мотивів цієї постанови.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

Повний тест постанови складено 07.08.2024