УХВАЛА

04 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 489/3693/24

провадження № 61-263 вп 24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

1. В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом.

2. Ленінський районний суд міста Миколаєва ухвалою від 09 вересня 2024 року матеріали вказаної справи направив до Верховного Суду для визначення підсудності.

3. Обґрунтовуючи ухвалу суд зазначив таке.

3.1.Згідно з витягом з реєстру територіальної громади м. Миколаєва Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 16.27-32319-2024 від 21 травня 2024 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка у своїй позовній заяві зазначає своє місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

3.2.Згідно з довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 17 червня 2024 року № 19-41952/18/24, ОСОБА_3 перетнув державний кордон 06 листопада 2022 року, а ОСОБА_4 неодноразово перетинала державний кордон з 26 серпня 2022 року, останній раз виїхала за межі держави України 30 вересня 2023 року без повернення.

3.3.Від представника відповідача надійшло клопотання про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності, оскільки у 2022 році позивачка та відповідач переїхали до Республіки Німеччини на постійне проживання та мають статус отримувачів тимчасового захисту, отримуючи всі види соціального забезпечення.

3.4.Тому враховуючи, що обидві сторони будучи громадянами України проживають за її межами, суд прийшов до висновку, що матеріали цивільної справи слід передати до Верховного Суду для вирішення підсудності даної справи.

4. З наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 15 березня 2022 року виїхала за межі України, що підтверджується відміткою у її закордонному паспорті № НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 06 листопада 2022 року виїхав за межі України, що підтверджується відміткою у його закордонному паспорті № НОМЕР_2 . З довідки центру зайнятості м. Дортмунд вбачається, що в період з 01 квітня 2024 року до 31 березня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нараховуються соціальні виплати для забезпечення засобів існування.

5. Проте доказів постійного проживання сторін спору за межами України матеріали справи не містять, адже наведені матеріали підтверджують лише ту обставину, що як позивачка так і відповідач проживають за межами України, а саме у Німеччині, не постійно, а тимчасово, як особи які потребують додаткового захисту у зв`язку зі збройною агресією рф.

6. Крім цього ОСОБА_1 у своїх запереченнях, зокрема, проти передачі справи до Верховного Суду для визначення підсудності, вказує на те, що сторони дійсно в даний час проживають у Німеччині у зв`язку із збройною агресією рф проти України, проте ні громадянства ні постійного місця проживання в іншій країні вони не мають.

7. Отже сторони спору не втратили правового зв`язку з державою власного громадянства та не вважаються біженцями, які потребують захисту саме від держави власного громадянства.

8. Згідно з частиною першою статті 44 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

9. Верховний Суд зауважує, що відповідно до положень статті 29 ЦПК України суддя Верховного Суду визначає підсудність справ, якщо обидві сторони справи постійно проживають за межами України, адже випадки тимчасового проживання чи перебування сторін спору за кордоном не виключають застосування статей 27 та 28 ЦПК України. Інших випадків визначення підсудності Верховним Судом процесуальним законом не передбачено.

10. Крім цього, відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

11. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

12. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за межами України, а вказують лише на тимчасове їх проживання у Німеччині, з урахуванням змісту статті 29 ЦПК України, Верховний Суд не вбачає підстав для вирішення питання визначення підсудності даної цивільної справи.

Керуючись статтями 29, 260 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. У визначенні підсудності справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, відмовити.

2. Матеріали цивільної справи № 489/3693/24 повернути Ленінському районному суду міста Миколаєва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Пророк