Справа № 454/3898/23 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/1402/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Львівської обласної прокуратури Мацюри Я.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Львівської обласної прокуратури Демченка Геннадія Валентиновича на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2024 року в складі судді Веремчука О.А. в справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської обласної прокурати, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У вересні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Огорілко Ю.В. звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокурати, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, який уточнивши просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 700 000 гривень відшкодування моральної шкоди (а.с. 1, 55).

Вимоги обґрунтовував тим, що 07.12.2015 ОСОБА_2 пред`явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме в заздалегідь не обіцяному отриманні та зберігання майна, одержаного злочинним шляхом, тобто кримінальному правопорушенні передбаченому ст. 198 КК України, та заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину, тобто кримінальному правопорушенні передбаченому ч. 1 ст. 396 КК України.

Так, 06.12.2015 близько 17.00 год. в с.Гута Червоноградського району Львівської області ОСОБА_2 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_3 та особою, кримінальне провадження щодо якої виділено в окреме провадження, без надання заздалегідь до вчинення злочину такої обіцянки, отримали від неповнолітнього ОСОБА_4 попередньо викрадений ним належний ОСОБА_5 автомобіль марки «ВАЗ 2103» р.н.з. НОМЕР_1 , достовірно знаючи про здобуття даного транспортного засобу шляхом незаконного заволодіння таким, відтранспортували даний автомобіль в смт. Іваничі Волинської області, де переховували такий до виявлення працівниками поліції, чим вчинили дії, спрямовані на приховування тяжкого злочину, без надання заздалегідь обіцянки про це.

29.01.2016 Червоноградською місцевою прокуратурою складено та затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , який обвинувачувався у вчиненні заздалегідь не обіцяному отриманні та зберіганні майна, одержаного злочинним шляхом, тобто кримінальному правопорушенні передбаченому ст. 198 КК України, та заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину, тобто кримінальному правопорушенні передбаченому ч. 1 ст. 396 КК України.

01.02.2016 обвинувальний акт був скерований до Сокальського районного суду Львівської області для розгляду.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 13.06.2022, ОСОБА_2 виправданий у пред`явленому обвинуваченні за ст. 198 КК України та ч. 1 ст. 396 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.02.2023 вирок Сокальського районного суду Львівської області від 13.06.2022 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Таким чином, ОСОБА_2 перебував під слідством та судом в період із 07.12.2016 по 20.02.2023, тобто 6 років 2 місяці 13 днів.

За цей період часу кардинально змінився усталений спосіб його життя, він не міг бачитись із рідним, друзями. Піддавався важким і тяжким образам в силу звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Більше того внаслідок незаконного звинувачення люди почали його називати злочинцем і поставили на ньому тавро бандита. ОСОБА_2 важко переживав несправедливе до нього відношення та незаконне звинувачення. Враховуючи вищевказані обставини справи, довготривале кримінальне переслідування, непоправні зміни в його житті, позивач оцінив розмір моральної шкоди у сумі 700 000 грн. Покликаючись на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» представник просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 600 000 (шістсот тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив керівник Львівської обласної прокуратури Демченко В.Г., з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на хронологію розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198 КК України та ч. 1 ст. 396 КК України, відповідні норми матеріального права, зазначає, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи, надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку просить стягнути.

Відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Покликається на судову практику у контексті визначення розміру відшкодування моральної шкоди та врахування при цьому, принципів розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу страждань тяжкості вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, у кожному окремому випадку встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, при цьому, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб необхідно застосовувати при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, а розмір відшкодування моральної шкоди кожному позивачу за один місяць перебування під слідством та судом не може бути більшим ніж розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Покликається на судову практику, вважає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим та безпідставним.

Також на думку апелянта, у матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, будь яке експертне дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди, відсутнє.

Незважаючи на зазначене, судом ухвалено рішення про стягнення на користь позивача 600000,00 грн. моральної шкоди.

У цьому контексті зазначає про рівень економічного розвитку держави та сучасні реалії, а також врахування державного інтересу згідно практики Європейського суду з прав людини.

Звертає увагу на те, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектору безпеки та оборони має визначальне значення, практично половина дохідної частини Державного бюджету України на 2024 рік буде направлена на фінансування оборони.

Зазначає, що обов`язок держави відшкодувати громадянину завдану моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.

Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою.

Окремо зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У ході досудового розслідування кримінального провадження № 0001463 від 07.12.2015 підозрюваний ОСОБА_2 давав показання, згідно яких вину визнавав, тому не має права на відшкодування шкоди.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

06.06.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Державної казначейської служби України Стегнія А.В. на апеляційну скаргу, у якому підтримуючи доводи скарги просить задовольнити таку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської обласної прокуратури Мацюри Я.Р. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок перебування під слідством та судом, позивачу безсумнівно завдано моральної шкоди, оскільки обвинувачення його у вчиненні кримінальних правопорушень негативно вплинуло на його репутацію, на соціальні зв`язки, він ніс душевні страждання, був змушений змінити звичний спосіб життя та пристосовуватися до іншого.

Врахувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір мінімальної заробітної плати, вимоги розумності та справедливості, у сукупності із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути 600 000, 00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, виходячи з розрахунку: 8000 (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2024 року) * 75 (кількість місяців перебування позивача під судом та слідством).

Визначений розмір моральної шкоди, на думку суду, буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її безпідставного збагачення, тому заявлений до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 700 000, 00 гривень суд вважав належним чином необґрунтованим та недоведеним.

Також, суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Крім цього, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір суд компенсував за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

З матеріалів справи встановлено, що 07.12.2015 ОСОБА_6 повідомлено про підозру в кримінальному провадженні № 0001463 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 198 та ч. 1 ст. 396 КК України.

29.10.2016 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001463 від 07.12.2015 про обвинувачення, зокрема ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 198 та ч. 1 ст. 396 КК України, та скеровано такий до суду.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 13.06.2022, зокрема, ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.198 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад даного кримінального правопорушення та виправдано його.

ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.396 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад даного кримінального правопорушення та виправдано його.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання речових доказів (а.с. 12-18).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року апеляційну скаргу прокурора Червоноградської окружної прокуратури Львівської області Василіва В.Ф. залишено без задоволення.

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишено без змін (а.с. 19-26).

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і досудового розслідування, позивач вказує на те, що перебуваючи під судом та слідством йому заподіяно шкоду, змінився уклад його життя, піддавався важким і тяжким образам в силу звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, важко переживав несправедливе до нього відношення та незаконне звинувачення, враховуючи довготривале кримінальне переслідування та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив позов задовольнити та стягнути моральну шкоду у сумі 700 000 грн.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише прокурором та виключно в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком, який набрав законної сили, позивач ОСОБА_2 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 198 та ч. 1 ст. 396 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад даних кримінальних правопорушень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Враховуючи наведене, покликання в апеляційній скарзі на необхідність доведення позивачем у такій категорії справ факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вину, причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, є безпідставним.

Іншими словами, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди в силу прямої вказівки закону.

При цьому, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановивши те, що позивач ОСОБА_2 виправданий вироком суду у зв`язку з відсутністю в його діянні складів злочинів, які йому інкримінувалися, а такий вирок набрав законної сили 20.02.2023, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури, протилежні доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

В свою чергу, позивач перебував під слідством та судом 6 років 2 місяці 13 днів, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану йому, оскільки стверджує, що дії відповідача завдали йому глибоких душевних страждань.

Перевіряючи висновки районного суду у контексті визначеної суми моральної шкоди до стягнення, а також доводи апелянта Львівської обласної прокуратури про незгоду із розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року №6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Зазначене спростовує покликання в апеляційній скарзі на пункти 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, за якими мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Таким чином, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (8000,00 грн, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійсно розмір відшкодування не може бути меншим 600 000,00 грн., а висновки суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованими та жодним чином не можуть бути спростовані доводами апеляційної скарги.

Разом з тим, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Поряд з цим, вирішуючи даний спір, врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, суд першої інстанції дійшов висновку, що гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, є достатнім для відновлення порушеного права позивача, як зазначалося вище, рішення останнім не оскаржується.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

У контексті зазначеного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та зазначаючи про відсутність будь яких експертних висновків з цього приводу, прокуратура з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивача, не зверталася, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на законність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів, яким надана належна та правильна правова оцінка.

З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди необхідно залишити без змін, відповідно апеляційну скаргу без задоволення.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває

і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,

що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року

у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Що стосується покликання в апеляційній скарзі на ч. 4 ст. 1176 ЦК України та покази підозрюваного ОСОБА_2 про визнання вини, у контексті того, що останній не має права на відшкодування шкоди, колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 сформульовано висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз частини четвертої статті 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою, які виключає відшкодування шкоди державною, необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду

від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів виходить з того, що при вирішені подібних спорів необхідно також надавати оцінку тому, чи була самообмова добровільною. Установивши добровільність такої самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Не кожне визнання обвинуваченим своєї вини є самообмовою, яка виключає відшкодування шкоди відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України.

У котре колегія суддів зазначає, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку зі встановленням відсутності в його діяннях складу злочинів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно із вироком суду, який набрав законної сили, ОСОБА_2 було затримано ввечері 06.12.2015 та протягом доби утримувався у відділенні поліції та в санаторії, на нього чинився тиск з метою надання показів про зізнання у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з наданих стороною обвинувачення документів судом не встановлено, що обвинуваченому було роз`яснено право на захист, при цьому, всі слідчі дії проведено починаючи з ранку дня, наступного за днем інкримінованих подій.

В свою чергу, після надходження кримінального провадження до суду обвинувачений своєї вини не визнавав та наполягав на реалізації права на залучення захисників.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що визнання ОСОБА_2 своєї винуватості у інкримінованих йому правопорушеннях на досудовому розслідуванні, не може кваліфікуватись як самообмова, яка унеможливлює відшкодування шкоди Державою.

Крім цього, визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги у порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Разом з тим, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції безпідставно відніс судовий збір у даній справі за рахунок держави.

Так, звертаючись до суду із даним позовом позивач ОСОБА_7 не сплачував судовий збір на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», за яким судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те,Львівська обласна прокуратура в силу вимог закону не є звільнена від сплати судового збору, відтак з такого відповідача судові витрати стягуються на користь осіб, які їх понесли, у даному випадку в дохід держави, пропорційно до задоволеної частини вимог.

При цьому, суд помилково послався у цьому контексті на те, що відповідачами є органи державної влади, а оскільки позов до них задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, адже таке положення у ЗУ «Про судовий збір» чи ЦПК України відсутнє.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

З врахуванням висновку апеляційного суду про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне не обмежуватися доводами апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури, відтак оскаржуване рішення необхідно скасувати у частині розподілу судових витрат, з одночасним ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури у дохід держави 5983,00 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що одночасно свідчить про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2024 рокув частині розподілу судових витрат та віднесення судового збору за рахунок держави скасувати.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури у дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 5983(п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят три) гривень 00 копійок.

Врешті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк