ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Воробей Вітою Миколаївною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, у якому просив:

зменшити розмір заборгованості по аліментах, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області №48376845, що набрало законної сили 19 грудня 2011 року (справа №2-4205/11) за виконавчим листом №2/4205/2011 виданим 06 січня 2012 року (ВП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову до суду 18 листопада 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно розрахунку заборгованості до 20 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2011 року по справі №2-4205/11 з нього щомісячно стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу). Станом на 21 листопада 2023 року за позивачем рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 57 054,19 грн.

Позивач зазначає, що спочатку він був офіційно працевлаштований, та з нього відраховувався роботодавцями необхідний розмір аліментів. У подальшому, у зв`язку із запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів у 2019 році, а потім у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації у 2022 році, відсутністю постійної роботи, та наявним кредитом у його родини, а також двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, яких він утримує, він постійних доходів не отримує, не має змоги працювати та отримувати додатковий дохід для проживання та утримання неповнолітнього сина. Про наявну заборгованість позивач дізнався 20 жовтня 2023 року. ОСОБА_1 вважає, що він перебуває в надзвичайно скрутному становищі та не має можливості сплачувати навіть щомісячний розмір аліментів, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір заборгованості за аліментами до 20 000,00 грн.

16 січня 2024 року відповідач ОСОБА_2 подала пояснення, відповідно до яких у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Зазначила, що відповідач не надав жодного доказу, що з часу ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів, в нього змінився матеріальний стан чи сімейний стан, доказів того, що він не може працювати через стан здоров`я також не надав. Відповідачка зазначила, що вона самостійно виховує сина та матеріально його забезпечує.

02 лютого 2024 року адвокат Воробей В.М. в інтересах ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримала. Зазначила, що неможливість працевлаштуватися, а також погіршення стану здоров`я з необхідністю постійного вартісного лікування, наявність інших утриманців є саме тими випадками, на підставі яких суд може повністю або частково звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами. При цьому зазначила про належний матеріальний стан відповідача у справі, яка заміжня та має можливість відпочивати за межами України, про що свідчать відомості з її особистих сторінок в різних інтернет мережах.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру заборгованості по аліментах.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Воробей Віта Миколаївна 12 квітня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що з часу присудження аліментів апелянт добросовісно та відповідально їх сплачував протягом 13 років. Отримавши розрахунок заборгованості апелянт в листопаді 2023 року сплатив 37 000,00 тисяч гривень заборгованості по аліментах, що повністю покривають заборгованість по кінець січня 2022 року. Станом на 01 березня 2024 року апелянт має заборгованість по аліментам у розмірі 58 148,69 грн. Це сума заборгованості, яка нарахована частково за період з січня 2022 року по березень 2024 року.

Заборгованість по аліментах на сьогодні існує частково фактично за 2022 та 2023 роки. Апелянт вважає, що заборгованість за вище вказаний період виникла не з його вини, а через обставини, що мають істотне значення, зокрема, окупація військами російської федерації населеного пункту, де зареєстрований та проживав платник аліментів, відсутність будь-якого доходу під час проживання в окупації, евакуація до безпечнішого місця, наявність на його утриманні двох інших неповнолітніх дітей, яких за законом зобов`язаний утримувати.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не взяв до уваги та в судовому рішенні не надав оцінку тому факту, що село Тарасівка Броварського району Київської області протягом лютого-квітня 2022 року було окуповане. Лише 02 квітня українські військові відновили контроль над усією Київською областю, проте, евакуйованим повертатись було заборонено, через замінування, що позбавило можливості апелянта, як платника аліментів отримувати будь-який прибуток, працювати хоча б підробітками. Протягом цього часу, неможливо було пересуватись вулицями чи здійснювати будь-яку роботу. Постійні обстріли артилерією, російські війська дислокувались в центрі села, на в`їзд і виїзд були створені російські блокпости. Апелянт був позбавлений можливості вільного пересування, не говорячи вже про заробіток коштів, проте, як відповідальний батько він навіть в цей час, позбавляючи свою теперішню родину коштів, аліменти в сумі, яку він вважав, на час сплати такою, що відповідає встановленій судом, сплачував. Такі дії свідчать про його відповідальність як батька за сина, ОСОБА_3 .

Також, місцевим судом не досліджено та не надано оцінку доказам суттєвого погіршення стану здоров`я апелянта, наявність на його утриманні інших неповнолітніх дітей, і, у свою чергу, покращення матеріального стану сина ОСОБА_3 та відповідачки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Воробей Вітою Миколаївною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру заборгованості з аліментів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги були надіслані ОСОБА_2 за адресою проживання, наявною в матеріалах справи. За даними поштового повідомлення №813, судову кореспонденцію відповідач отримала 07 червня 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 вересня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано 12 червня 2007 року. Від шлюбу у сторін є дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не більше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Станом на 01 березня 2024 року позивач має заборгованість по аліментам у розмірі - 58 148,69 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених ч. 2 ст. 197 СК України для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах. Вважав, що позивач має можливість працювати та отримувати дохід, доказів протилежного позивачем не надано. Позивачем також не надані довідки про інвалідність, які б могли свідчити про наявність тяжкого хронічного захворювання, яке б могло стати причиною для часткової, або повної втрати працездатності. Також, позивачем не спростований розмір нарахованої заборгованості по аліментах і не доведено наявності обставин, які є суттєвими та могли б бути підставою для звільнення його від сплати існуючої заборгованості по аліментах, які стягнуті з нього за рішенням суду або зменшення її розміру.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Указаною нормою права імперативно встановлено право власності дитини на аліменти, які отримуються на неї одним із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, які мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц, від 30 березня 2023 року у справі №509/5304/20.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Законодавцем передбачено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно також виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Заявляючи вимогу про зменшення розміру заборгованості з аліментів позивач послався на перебування його в окупації у заявлений період, погіршення стану здоров`я, наявність на утриманні інших дітей.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції надавши належну оцінку наявним у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ч. 2 ст. 197 СК України підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах.

Так, з матеріалів справи встановлено, що сторони проживали на території Київської області, яка у зв`язку з повномасштабним вторгненням військ рф перебувала в окупації у період з лютого по квітень 2022 року, тобто у цей період перебували у однаково обтяжливих умовах, як платник так і отримувач аліментів.

Поряд з цим, лист ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 про визнання форс мажорними обставинами військової агресії російської федерації проти України, колегія суддів сприймає критично, адже приватно-правові відносини (сімейні), які виникли між сторонами не належать до компетенції ТПП України, та неможливість сплати аліментів позивачем не може ним засвідчуватися.

Щодо посилання апелянта на погіршення стану здоров`я, зокрема оперативне втручання, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження як вартості так і необхідності систематичного несення витрат на його підтримання (зокрема заявлений період) колегія суддів позбавлена можливості визнати такі витрати надмірними та такими, що свідчать про істотне погіршення матеріального стану платника аліментів.

Більш того, набуття неповнолітнім ОСОБА_3 нерухомого майна у період з січня 2022 року не є тією обставиною, яка у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України є підставою для звільнення позивача від сплати аліментів, адже предметом розгляду даної справи є виключно аліментні зобов`язання останнього. Поряд з цим, наявність у сина майна жодним чином не впливає на можливість/неможливість позивача виконувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2011 року про стягнення аліментів.

Отже, колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем неможливості працювати та отримувати дохід, у зв`язку зі стійкою тяжкою хворобою, або у зв`язку з іншими істотними обставинами та зауважує, що наявність коронавірусних обмежень чи військовий стан у країні самі по собі не є беззаперечними підставами для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам та не свідчать про неможливість виконувати батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення, а у більшості своїй зводяться до існування у позивача підстав для можливої зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду, що регламентовано статтею 192 СК України.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Воробей Вітою Миколаївною - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова