Справа № 348/573/24
Провадження № 22-ц/4808/1432/24
Головуючий у 1 інстанції Бурдун Т. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Баркова В.М., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2024 року, постановлену в складі судді Бурдун Т.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання протиправною відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність, зобов`язання розглянути на сесії селищної ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Надвірнянського районного суду з позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання протиправною відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність, зобов`язання розглянути на сесії селищної ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до рішення виконкому Делятинської селищної ради народних депутатів від 16.10.1991 року №200 «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво на присілку «Площа» чоловіку позивача ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 0,15 га для індивідуального будівництва житлового будинку. Даною земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_1 , позивач фактично користується по сьогодні. Зокрема, на частині ділянки ними з чоловіком зведено фундамент будинку, а іншу частину вони використовували як присадибну ділянку.

23.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови Делятинської селищної ради щодо винесення на сесію ради питання про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки та передачі у власність земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в АДРЕСА_1 . Однак така заява на сесії Делятинської селищної ради не вирішувалася, а 08.01.2024 року вона отримала відповідь селищного голови, в якій їй рекомендовано звернутися до відділу ЦНАПу Делятинської селищної ради з відповідною заявою та надати пакет документів, для прийняття рішення постійною профільною депутатською комісією щодо включення (чи невключення) питання до порядку денного на розгляд чергової сесії.

Вважає таке рішення незаконним, ухваленим з порушенням чинного земельного законодавства, зокрема, статей 116, 118 ЗК України, ч. 1 ст. 188 ЗК України в редакції 2001 року.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати протиправною відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передачі її у власність, зобов`язати відповідача розглянути на сесії селищної ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2024 року провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до компетенції суду адміністративної юрисдикції.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд виходив з того, що даний спір носить публічно-правовий характер; позов заявлено з підстав недотримання відповідачем процедури вирішення заяви щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації.

Однак, це не відповідає дійсності.

Вказує, що спірна земельна ділянка перебуває у її користуванні з 1991 року. А право користування є складовою частиною права власності.

Після звернення до Делятинської селищної ради 28.12.2023 року із заявою щодо винесення на сесію ради питання про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки та передачі у власність спершу в усній формі їй було відмовлено з тих підстав, що така ділянка вже передана у власність іншій особі. А в письмовій формі їй рекомендовано звернутися до ЦНАПу із відповідною заявою. Водночас у даній відповіді відповідач піддав сумніву правомочність набуття даної земельної ділянки у приватну власність, вказавши що померлий чоловік позивача ОСОБА_2 повинен був звернутися із заявою про безоплатну передачу земельної ділянки раніше, а також що ділянка не сформована в натурі.

Тому вважає, що наслідком відмови надання дозволу на виготовлення технічної документації є позбавлення позивача права приватизації земельної ділянки, якою вона користується з 1991 року. А приватноправові відносини саме вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника.

Посилається на практику Великої Палати Верховного Суду в постановах від 20.09.2018 року у справі №813/1076/17, від 25.02.2021 року у справі №823/56/17 про те, що якщо порушення своїх прав позивач убачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішеннями органу місцевого самоврядування, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення його цивільних прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами цивільного судочинства.

Просить скасувати ухвалу Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Костів Р.Я. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи в їх відсутності. При вирішенні спору покладається на розсуд суду.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства із позовом про визнання протиправною відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність, зобов`язання розглянути на сесії селищної ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, позивач зазначала, що у 1991 році її чоловіку виділили земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва індивідуального житлового будинку і з того часу їх сім`я користувалася нею. Однак, за життя чоловік право власності на земельну ділянку не оформив. У грудні 2023 року вона звернулася із заявою до селищної ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту технічної документації земельної ділянки, але отримала лист з відмовою та рекомендацією звернутися до ЦНАПу.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Делятинської селищної Ради народних депутатів №200 від 16.10.1991 року було вирішено згідно виробленого генерального плану залишити земельну ділянку на присілку «Площа» для індивідуального будівництва житлових будинків і надати земельні ділянки в розмірі 0,15 га під індивідуальне будівництво житлового будинку першочергово мешканцям вул. Шевченка, садиби яких прилягають до даного нового масиву, при наявності документа, що земля, на яку вони претендують, колись (тобто до 1956 р.) належала їм. Згідно додатку до цього рішення надано земельну ділянку розміром 0,15 га під будівництво індивідуального житлового будинку АДРЕСА_2 : ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 5-6).

29.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови Делятинської селищної ради, в якій зазначила, що з 1991 року користується земельною ділянкою на присілку «Площа» по АДРЕСА_1 , яка виділена її чоловіку ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Делятинської селищної Ради народних депутатів №200 від 16.10.1991 року. Просила розглянути на сесії та надати дозвіл на виготовлення технічної документації на відведення земельної ділянки у приватну власність з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (а.с. 7).

08.01.2024 року головою Делятинської селищної ради надано відповідь ОСОБА_1 під №31/02-3.09, в якій зазначено, що після рішення виконкому Делятинської селищної Ради народних депутатів №200 від 16.10.1991 року вказана земельна ділянка повинна бути сформована в натурі (прив`язана до координат) на основі технічної документації, а ОСОБА_2 повинен був звернутися із заявою до органів місцевого самоврядування про безоплатну передачу її у приватну власність відповідно до вимог Декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». При наявності рішення органу місцевого самоврядування про безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність та державної реєстрації заявник стає власником земельної ділянки. Посилаючись на норми ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до відділу ЦНАП Делятинської селищної ради з відповідною заявою та надати відповідний пакет документів про надання земельної ділянки у приватну власність згідно вимог чинного законодавства України. Після цього її заяву розгляне постійна профільна депутатська комісія та прийме рішення щодо включення (чи невключення) питання до порядку денного на розгляд чергової сесії (а.с. 8-10).

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що позов заявлений з тих підстав, що відповідачем не дотримано процедуру вирішення заяви позивача щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації та заява не розглянута на сесії селищної ради відповідно до чинного законодавства. З посиланням на правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені в постанові від 13 листопада 2019 року у справі №823/1984/16 (провадження №11-1528апп18), Верховного Суду, викладені в постанові від 27.04.2023 року у справі №383/1271/21, вказав, що на момент виникнення спірних правовідносин речового права або спору щодо такого права ОСОБА_1 або інших осіб на спірну земельну ділянку не існує, і позивач не заявляє вимог, пов`язаних з визнанням за нею права власності на земельні ділянки, та/або оспорюванням такого права інших осіб. Бездіяльність Делятинської селищної ради, що є безпосереднім предметом спору, з якою не погоджується позивач, сама по собі не породжує виникнення в останньої права власності на земельну ділянку. Такі дії є лише одним із етапів набуття такого права в майбутньому. Тобто майнові права позивача у спірних правовідносинах не порушені. Відтак, у цій справі спір, який виникає з цивільних правовідносин - відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення Делятинської селищної ради, яка у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, що свідчить про поширення на цю справу юрисдикції адміністративного суду. Тому вважав, що провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком, з огляду на наступне.

В межах спірних правовідносин позивач вважає протиправною бездіяльність Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області щодо неприйняття рішення за заявою від 29.12.2023 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність.

Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України (далі також ЗК України) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом частин першої-третьої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №372/3519/17 (провадження №61-9176св19) зазначено, що орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України. Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16 (провадження №14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Виходячи з аналізу статті 118 ЗК України, вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 28.01.2020 року у справі №2240/2962/18, від 28.02.2020 року у справі №806/3304/18, від 08.09.2020 року у справі №812/1450/17, від 26.10.2021 року у справі №160/5982/19, від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 та від 09 серпня 2024 року у справі №400/2582/21.

Відповідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частинами першою та другою статті 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У свою чергу рішення, дії чи бездіяльність органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 2 та 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі №140/7669/22 (адміністративне провадження №К/990/22885/23).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, у постановах від 21 березня 2018 року (справа №536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа №401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа №826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа №922/864/17), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, а відмова особі в наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2021 року по справі №813/1009/17 також зазначено, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Разом із тим, якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір про визнання протиправною бездіяльності селищної ради щодо неприйняття рішення за заявою позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язання розглянути на сесії таку заяву є публічно-правовим і таким, що виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством України владні управлінські функції шляхом розгляду питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відтак, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Питання отримання у власність земельної ділянки перебуває на стадії отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, тобто речові права на земельну ділянку відсутні.

Що стосується доводів апелянта про те, що спірна земельна ділянка перебуває у її користуванні з 1991 року, а у наданій відповіді відповідач піддав сумніву правомочність набуття нею цієї земельної ділянки у приватну власність, наслідком відмови надання дозволу на виготовлення технічної документації є позбавлення її права приватизації земельної ділянки, то такі вказаних висновків не спростовують.

За результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність головою Делятинської селищної ради тільки надано відповідь, в якій рекомендовано звернутися до відділу ЦНАП Делятинської селищної ради з відповідною заявою та надати відповідний пакет документів про надання земельної ділянки у приватну власність згідно вимог чинного законодавства України.

Відтак, правильним є висновок місцевого суду, що на даній стадії лише розглядаються процедурні питання вирішення заяви позивача щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації, і заява не розглянута на сесії селищної ради відповідно до чинного законодавства. А питання речового права ОСОБА_1 або інших осіб на спірну земельну ділянку не вирішувалося.

Щодо посилання апелянта на практику Великої Палати Верховного Суду в постановах від 20.09.2018 року у справі №813/1076/17, від 25.02.2021 року у справі №823/56/17 про те, що якщо порушення своїх прав позивач убачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішеннями органу місцевого самоврядування, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення його цивільних прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами цивільного судочинства, то така є неревалентною до цих правовідносин, оскільки за обставинами цієї справи позивачем оскаржується бездіяльність селищної ради щодо неприйняття рішення по заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2024 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.М. Барков

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 06 листопада 2024 року.