ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анна Сергіївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватний нотаріус Бучанського районну нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анна Сергіївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № 68146272 від 13 січня 2022року приватним виконавцем Макаренко А.С. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 83129 виданого 12 червня 2021року приватним нотаріусом Бучанського (Києво-Святошинського) районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. стягувач ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості 67 979,32грн. Спірний виконавчий напис не відповідає вимогам безспірності його видачі оскільки з дня виникнення права вимоги за кредитним договором №СК-509-006440/9-2008 пройшло більше трьох років. Так відповідно до п. 1.1.5 договору - Банк надає держателю споживчий кредит у розмірі 24 763,43 грн строком дії до 18 вересня 2010року. Крім того, 27 серпня 2008року позивач зверталась до Кіровського відділення поліції в зв`язку із втратою документів в тому числі паспорту громадянина України та ідентифікаційного коду, в зв`язку з чим була прийнята постанова від 28 серпня 2008року по відмову у відкритті кримінального провадження, тобто в той час коли було нібито укладено кредитний договір з відповідачем 18 вересня 2008 року.

Ураховуючи викладене, позивачка виклала вимоги про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 83129 виданий 12 червня 2021року приватним нотаріусом Бучанського (Києво-Святошинського) районного нотаріального округу Грисюк Оленою Василівною, про стягнення заборгованості в розмірі 67 979,32грн з ОСОБА_1 на користь стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що при винесенні спірного виконавчого напису не було дотримано умову для винесення напису, щодо безспірності заборгованості.

З рішенням суду не погодилось ТОВ «Вердикт Капітал», в апеляційній скарзі представник товариства висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало у тому, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем.

Також заявник стверджував про те, що документи, які були пред`явлені нотаріусу для вчинення виконавчого напису не визнані судом недійсними, їхній зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України. Виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше.

Крім того, товариство посилалося на необґрунтований розмір стягнутої судом правової допомоги з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивачки.

Позивачка своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

12 червня 2021року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. винесено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 83129, відповідно до якого з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є Боржником за Кредитним договором № СК-509-006440/9-2008 від 18 вересня 2008року, укладеним із Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитним договором 23 від 04 липня 2019 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», стягнуто заборгованість за кредитним договором №СК-509-006440/9-2008 від 18 вересня 2008року. Строк платежу настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 04 липня 2019року по 07 червня 2021року. Сума заборгованості складає 67329,32грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. від 13 січня 2022року на підставі виконавчого напису №83129 від 12 червня 2021року відкрито виконавче провадження №68146272.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що доказів того, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус перевірив та впевнився у відсутності спору щодо наявності заборгованості та її розміру, строків виконання, матеріали справи не містять.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконавчий напис вчинений із грубим порушенням встановленого Законом порядку вчинення нотаріусами виконавчих написів, що у відповідності із ст. ст. 88, 89 Закону України „Про нотаріат" та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є підставою для визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням нотаріусом умов вчинення виконавчого напису.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, з якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі-Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року.

Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29 листопада 2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Так, згідно копії постанови про відмову у відкритті кримінальної справи від 28 серпня 2008року, встановлено, що ОСОБА_1 27 серпня 2008року, знаходячись на території ринку, виявила пропажу своїх документів, в тому числі паспорту громадянина України (а.с.18).

Згідно копії паспорту ОСОБА_1 АН744270, яка надана суду, його видано позивачці 21 жовтня 2008року взамін втраченого (а.с.5-8).

З копії кредитного договору №СК-509-006440/9-2008 від 18 вересня 2008року вбачається, що цього ж дня видавалися кошти у сумі 24763,43 грн та записано паспортні дані позичальника: паспорт: НОМЕР_1 , виданий 18 лютого 1997 року (а.с.15).

Таким чином, ОСОБА_1 втратила паспорт 27 серпня 2008року, а новий отримала лише 21 жовтня 2008року, з відмінними реквізитами ніж тими, що зазначені в кредитному договорі, який і був укладений після втрати позивачкою паспорту.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим не виконав норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та п.1 Переліку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ТОВ «Вердикт Капітал» посилався на те, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем. Також заявник стверджував про те, що документи, які були пред`явлені нотаріусу для вчинення виконавчого напису не визнані судом недійсними, їхній зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України.

Однак такі доводи не є обґрунтованими з огляду на вищевикладені обставини справи та вимоги закону.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких умов апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення в цій частині відсутні.

Між тим, щодо заперечень апелянта про розмір витрат позивачки на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2023року; оригінал квитанції №12 від 28 листопада 2023року про оплату 20 000 грн, розрахунок судових витрат, згідно якого: складання позову 4000грн, представництво в суді 6000 грн, виготовлення запитів 2000грн, ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 3000грн, заява про зупинення виконавчого провадження 1000грн, виготовлення процесуальних документів 3000грн та ознайомлення з матеріалами справи 1000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача не приймав участі в судовому засіданні, справа розглядалась у відсутність сторін.

Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні у матеріалах справи ордер на надання правничої допомоги, копію договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2023року; оригінал квитанції № 12 від 28 листопада 2023року про оплату 20 000 грн, розрахунок судових витрат є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Однак при визначенні розміру витрат судом першої інстанції не враховано клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, виходячи із співмірності.

В клопотанні відповідач посилався на те, що судом повинен враховуватися принцип співмірності, розумності та реальності під час визначення розміру витрат, які підлягають відшкодуванню на оплату послуг адвоката, а також враховувати витрачений адвокатом час з урахуванням конкретних обставин справи та її складності. Сума витрат, заявлена представником позивача для відшкодування витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю цивільної справи та не доведеною як фактична та неминуча.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за таких обставин за клопотанням відповідача є підстави для застосування частини 5 статті 137 ЦПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути пропорційним до предмета спору.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З урахуванням встановлених обставин та виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Таким чином розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Рішення суду змінюється лише в частині витрат на правову допомогу, по суті позовних вимог рішення залишається без змін, то підстави для перерозподілу судового збору відсутні.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих витрат на правничу допомогу, шляхом її зменшення з 20 000 грн до 10 000 грн.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року в частині стягнутих витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу з 20 000,00грн до 10 000,00грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2024року.

Судді: