Номер провадження: 22-ц/813/6117/24
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання Крупської М.Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,

на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року,

за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

в с т а н о в и в:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 ,від імені якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 29.04.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишив без задоволення.

У червні 2024 року ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення в якій просив стягнути на користь відповідача з позивача 100% понесених витрат на правову допомогу в розмірі 22890 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення у справі № 523/15228/23 за заявою представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Марченко В.В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що адвокат Марченко В.В. здійснював представництво інтересів відповідача у місцевому суді на підставі ордера серії ВН № 1268386 від 28.09.2023 року. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 23.09.2020 року, укладеного між адвокатом та відповідачем-клієнтом, останній доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання щодо захисту прав клієнта в суді першої інстанції по справі 523/15228/23. У п. 3.1. договору зазначено, що за правову (правничу) допомогу, клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 22890 гривень. Відповідно до фіскального чека № від 30.09.2023 року, ОСОБА_3 від ОСОБА_2 прийняв гонорар готівковою в розмірі 22890 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 27.09.2023 (справа 523/15228/23).

Зазначає, що до відзиву на позовну заяву представником відповідача додавалися докази на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.07.2024 року роз`яснювалося ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву у письмовій формі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження отримав в особистому кабінеті Електронного суду 12.07.2024 року, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу отримала в особистому кабінеті Електронного суду 06.08.2024 року, що підтверджується довідками.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання повістки в особистому кабінеті Електронного суду 28.09.2024 року.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду ухвалено 29.04.2024 року, представник відповідача копію рішення суду отримав 03.05.2024 року, при цьому, у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, представником не було подано жодної заяви. Заяву про ухвалення додаткового рішення представником відповідача подано до суду через систему «Електронний суд» 10.06.2024 року, таким чином стороною відповідача пропущений строк для звернення з заявою про ухвалення додаткове рішення. Крім того, у заяві представник відповідача не просить поновити пропущений процесуальний строк та не вказав про поважність причин його пропуску. Суд вважав, що відсутність в матеріалах справи заяви представника відповідача про стягнення судових витрат та наміру подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачем в суді, поданої до закінчення розгляду справи, свідчить про порушення порядку для подання відповідних доказів

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить нормам процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокат Марченко В.В. здійснював представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції на підставі ордера серії ВН № 1268386 від 28.09.2023 року. У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначалося про те, що розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи складається з витрат на оплату гонорару адвокату у фіксованому розмірі 22890 грн. До відзиву на позовну заяву долучено: договір про надання правової допомоги від 27.09.2023 року, в якому зазначено гонорар адвоката та порядок розрахунку; фіскальний чек № від 30.09.2023 року про сплату гонорару від ОСОБА_2 за договором від 27.09.2023 року (справа 523/15228/23) в сумі 22890 грн.

Зазначені обставини свідчать про те, що представником відповідача до закінчення розгляду справи в суді першої інстанції заявлялося клопотання про розподіл судових витрат і подані докази їх понесення.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 22890 грн, посилаючись на положення ст. 270 ЦПК України, в обґрунтування зазначив, що під час розгляду справи разом з відзивом на позов було подано до суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги з зазначенням гонорару у фіксованому розмірі 22890 грн та докази сплати відповідачем згаданої суми гонорару.

До заяви про ухвалення додаткового рішення представник відповідача будь-яких доказів не надав.

Частиною 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Згідно п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі».

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розгля дом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України, якщо сторона у справі до закінчення судових дебатів у справі не подала докази понесених нею судових витрат, то відповідні докази вона може подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; у заяві про компенсацію судових витрат, поданій після закінчення судових дебатів, має бути обґрунтування поважності причин неподання доказів, що підтверджують розмір цих витрат, до закінчення судових дебатів.

Суд першої інстанції не врахував зазначені вище норми права та обставини справи, що відповідачем заявлялося про розмір витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги у відзиві на позовну заяву та надавалися докази на підтвердження витрат на правничу допомогу разом із відзивом на позовну заяву, тому судом помилково застосовано положення ч. 8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення з підстав порушення порядку подання доказів не звернув уваги, що неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду.

З урахуванням фактичних обставин справи у суду першої інстанції були відсутні процесуальні підстави для відмови в ухваленні додаткового рішення з підстав порушення порядку подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції до закінчення судових дебатів надавалися докази понесення судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки судом заява про ухвалення додаткового рішення по суті не розглядалася.

Керуючись, ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький