ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що в рамках виконавчого провадження № 57634835 з відповідача ОСОБА_2 на користь матері позивача ОСОБА_3 щомісячно стягувались аліменти на утримання позивача. З дати відкриття виконавчого провадження відповідач уникав сплати аліментів, ігнорував виклики до державного виконавця, не був офіційно працевлаштованим. Після досягнення позивачем повноліття, старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Єлісєєвою Р.С. було винесено постанову від 23.04.2021 року про повернення виконавчого документа (виконавчий лист № 0417/2-4748/2011 виданого 06.11.2018 року) стягувачу, в якій визначено суму боргу, яка утворилась за відповідачем станом на 06.02.2021 року в розмірі 185124,30 гривень. Відповідачу відомо про дану заборгованість, однак жодних дій направлених на добровільне виконання рішення суду останній не вчиняє. Водночас, згідно з відомостями, розміщеними у відкритому доступі в Інтернет-мережі, відповідач здійснює продаж належного йому нерухомого майна за ціною 45000 доларів США. Позивач зазначає, що їй, як одержувачу аліментів, з урахуванням норм ст.196 СК України, відповідач має сплатити суму боргу та пені, з моменту видання судом виконавчого листа 06.11.2018 року, що в загальному розмірі складає 370248,60 гривень, з яких: 185124,30 гривень заборгованість по аліментам станом на 06.02.2021 року; 185,124,30 гривень пеня за прострочення сплати аліментів. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по сплаті аліментів в розмірі 185124,30 гривень, та суму пені в розмірі 185124,30 гривень, що разом складає 370248,60 гривень ( а.с.1-3)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів - відмовлено (а.с.117-122) .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (а.с.124-126).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, ухваленого за результатом розгляду цивільної справи 0417/2-4748/2011, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 29.11.2011 року та до їх повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 19.11.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був виданий виконавчий лист, котрий був втрачений під час його пересилання з Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області до Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року видано дублікат виконавчого листа у цивільній справі № 0417/2-4748/2011 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

06.11.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано дублікат виконавчого листа № 0417/2-4748/2011, який перебував на примусовому виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро), виконавче провадження № 57634835.

Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) від 23 квітня 2021 року виконавчий документ № 0417/2-4748/2011 , виданий 06.11.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, повернуто стягувану. Також у постанові зазначено, що борг станом на 06.02.2021 року становить 185124,30 гривень.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є недоведеними та не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Отже є два способи виконання обов`язку батьків, які проживають окремо, в утриманні дитини: за домовленістю (добровільно), або за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Відповідно до частин першої статті 194 СК аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно пункту 10 розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження».

Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття (ч. 4 ст. 194 СК України).

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам.

Як вбачається із матеріалів справи, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по аліментам, на підтвердження її розміру позивачем надано лише постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа від 23 квітня 2021 року в якому зазначено, що борг станом на 06.02.2021 року становить 185124,30 гривень

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, в справі 0417/2-4748/2011, за яким здійснювалось виконавче провадження, до стягнення з відповідача присуджені аліменти на двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з урахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.

Однак, вимог про стягнення заборгованості по аліментів, одночасно з позивачем, інша дитина відповідача ОСОБА_4 не заявляла, а з наданих суду доказів неможливо встановити, який саме розмір аліментів був призначений на утримання саме позивача.

Окрім того, а ні суду 1 інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано здійсненого державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам, який би містив сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів, із зазначенням розмірів прострочених щомісячних аліментних платежів.

Статтею13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Водночас, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Під час розряду справи в суді 1 інстанції, позивачка не скористалася своїм правом щодо заявлення клопотань про витребування у державного виконавця розрахунку розміру заборгованості по аліментам, які присуджені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року.

Також позивачем не заявлено вимог про визначення розміру заборгованості за аліментами.

Судом 1 інстанції встановлено відсутність у позивача права вимоги всього розміру боргу по аліментам в сумі 185 124,30 грн., встановленого державним виконавцем під час повернення виконавчого листа, виданого на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, по справи 0417/2-4748/2011, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки з наявних в матеріалах справи доказів неможливо визначити розмір частки аліментів, що належить безпосередньо позивачу.

При цьому, як визначено наведеними вище нормами чинного законодавства, у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження». Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

За таких обставин, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не доведено свої вимог про стягнення з відповідача на її користь розміру заборгованості по аліментам, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов`язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України).

Тобто, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та, певною мірою, компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв`язку із затримкою їх сплати.

Зокрема, згідно з абз. 1 ч. 1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі N 333/6020/16-ц (провадження N 14-616цс18), відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

З матеріалів справи вбачається, що наведений позивачем розрахунок пені є недоведеним, оскільки не відповідає вимогам законодавства та не враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

Матеріали справи не містять детального розрахунку заборгованості по аліментам, із зазначенням розмірів щомісячних несплачених періодичних платежів, а тому суд позбавлений самостійно розрахувати розмір пені аліментами.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: