Провадження №2/523/723/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2024 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача адвоката Приймачука С.І.,

представника відповідача адвоката Вербицького Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 21.07.2023р., та просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 19 541 043,11 грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 07.07.2016 року позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 , уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав грошові кошти відповідачу у розмірі 2 142 618,02 грн., а останній зобов`язався повернути їх у строк до 07.01.2017 року. Рішенням суду від 26.04.2018р.,з відповідача було стягнуто 1 959 590,20 грн. Оскільки відповідач не повернув грошові кошти в повному обсязі у встановлений договором строк та уникає виконання взятих на себе зобов`язань, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити (а.с.19).

Представник відповідача вимоги позову не визнав та пояснив, що позивачем було здійснено відчуження іпотечного майна, а саме житлового приміщення за продаж якого ОСОБА_1 , отримав кошти. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси договір купівлі-продажу було визнано недійсним, але реституція між продавцем ОСОБА_1 , та покупцем ТОВ «Економгарант» в частині повернення коштів не відбулася. Отже ОСОБА_1 , утримує у себе кошти від продажу іпотечного майна.

Крім того, представник позивача просив застосувати наслідки спливу позовної давності відмовити у позові, оскільки строк виконання зобов`язання закінчився 07.01.2017р., отже позов міг бути пред`явлений до 07.01.2020р., а п. 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України діє з 02.04.2020р. Позивач із клопотанням про поновлення пропущеної позовної давності до суду не звертався.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 07.07.2016 року позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 , уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав грошові кошти відповідачу у розмірі 2 142 618,02 грн., а останній зобов`язався повернути їх у строк до 07.01.2017 року. На підтвердження укладання договору позики сторонами було складено Договір позики №0707 який було посвідчено нотаріально. Порядок, строки повернення, обумовлені в Договорі позики № 0707.

Також встановлено, що 27.10.2016р., ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , (власник майна, іпотекодавець, майновий поручитель) продав, а ТОВ «Економгарант» придбав кв. АДРЕСА_3 , що є предметом іпотеки в забезпечення грошового зобов`язання за Договором позики №0707 укладеним між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2018р.,з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , було стягнуто (в межах заявлених вимог) 1 959 590,20 грн., за невиконання грошового зобов`язання за Договором позики №0707.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020р., (яке набрало законної сили 14.12.2021р,) договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3 укладений між ОСОБА_1 , та ТОВ «Економгарант» було визнано недійсним.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка.

В силу ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, слід дійти висновку, що за договором позики №0707 від 07.07.2016р., у ОСОБА_2 , невиконаним залишилося зобов`язання перед ОСОБА_1 , в розмірі 1 653 109,04 грн., (2 142 618,02 грн., (сума позики) 489 508,98 грн., (кошти стягнуті за рішенням суду).

Разом із тим, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною п`ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дійсно, ОСОБА_2 , порушив грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , але представником відповідача зроблено заяву про застосування спливу позовної давності, а тому за наявності порушеного права, що встановлено в судовому засіданні, суд відмовляє у позові зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, враховуючи те, що судом відмовлено у стягненні основної суми боргу то і вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних, та облікової ставки НБУ, які є додатковими (похідними) вимогами, задоволенню не підлягають.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача про те, що перебіг позовної давності слід відраховувати від дати набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси (14.12.2021р.) оскільки позивачу, а так само і його представнику достеменно відомо, що відчуження предмета іпотеки відбулося не в спосіб і не з підстав визначених іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», а тому посилання на те, що ОСОБА_1 , вважав, що в такий спосіб він задовольнив свої потреби як кредитор є вигаданим, не ґрунтується на договорі та Законі.

Зазначені вище обставини встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси, а саме судом встановлено, що ОСОБА_1 , діючи вочевидь недобросовісно, здійснив відчуження іпотечного майна не за законом та іпотечним договором, а внаслідок обходу обов`язкових вимог закону щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки з використанням отриманої від майнового поручителя довіреності шляхом укладання звичайного договору купівлі-продажу, а отже така обставина, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Не прийнято судом до уваги і посилання представника відповідача про те, що після визнання договору купівлі-продажу укладеному між ОСОБА_1 , та ТОВ «Економгарант», ОСОБА_1 , не повернув товариству отримані від продажу кошти (в порядку реституції), оскільки на підтвердження такої обставини відповідачем ОСОБА_2 , та його представником не надано жодного доказу, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З іншими вимогами, або з інших підстав, позивач до суду не звертався.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 82, 95, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.12.2024р.

Суддя: