Справа № 234/7834/21
Провадження № 2/202/2172/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2021 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначено, що 06.05.2020 року до суду звернувся батько позивача ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позов ОСОБА_3 був мотивований тим, що він з березня 2001 року проживав та володів квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Дану квартиру придбано ним 13.03.2001 за особисті кошти на ім`я ОСОБА_2 , з якою він домовлявся в майбутньому переоформити право власності на себе, що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_2 від 22.09.2006 року. Протягом 2001-2020 рр. ОСОБА_3 підтримував добробут в квартирі, робив поточні ремонти, сплачував за комунальні послуги, звертався за призначенням житлової субсидії. Тобто, ОСОБА_3 до своєї смерті добросовісно та безперервно відкрито володів та користувався квартирою, а тому набув право власності на неї за набувальною дивністю. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.06.2020 у справі № 234/7249/20 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю. ухвалою суду від 16.01.2021 року заочне рішення скасовано й призначено справу до розгляду в порядку. Ухвалою суду від 08.02.2021 року провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла тільки позивач, яка є його рідною дочкою та єдиним законним правонаступником. За життя ОСОБА_3 саме позивач доглядала за ним, дбала про його здоров`я та умови проживання у квартирі, що підтверджується копією договору від 26.03.2020 про надання послуг догляду за хворим. Відповідно до нотаріальної довіреності від 12 березня 2020 року, ОСОБА_3 уповноважив позивача вести його справи з приводу квартири, що також підтверджує факт спільного володіння квартирою позивачем разом із ОСОБА_3 . Починаючи з жовтня 2020 року позивач від свого імені сплачує комунальні послуги. У спірній квартирі зареєстрованих осіб немає, що вказує на відсутність інших володільців. Отже, позивач (а до неї її батько ОСОБА_3 з березня 2001 року по день смерті - 02.09.2020 року) з березня 2001 року по теперішній час добросовісно, відкрито та безперервно протягом 20 років володіє квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , що формально належить на праві власності ОСОБА_2 , а тому наявні всі наявні законні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на цю квартиру.

Враховуючи наведене, представник позивача просить: визнати за ОСОБА_1 на підставі набувальної давності право власності на 2-кімнатиу квартиру загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 26.0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.03.2001, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Мельниковою В.О. за реєстраційним № 1114; судові витрати з оплати судового збору покласти по позивача, інші покласти на відповідача.

Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 12 липня 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначеного справу № 202/7834/21 до розгляду у відкритому судовому засіданні, яке відкладено на 14 березня 2022 року.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно з позицією Ради суддів України, викладеній у рішенні від 05.03.2023 року та на засіданні 17.08.2023 року, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

29 листопада 2023 року цивільна справа № 234/7834/21 надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2023 року, для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2023 року справу прийнято та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористалась.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Берзінь С.Л. подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Мельниковою В.О. за реєстраційним № 1114, зареєстровано право приватної власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також досліджено надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг та заяву ОСОБА_3 про надання субсидії за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально посвідченої розписки ОСОБА_2 від 22.09.2006 року остання зобов`язалась переоформити право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивача.

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу Соловйової С.С. від 15.03.2021 року єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його донька ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду даним позовом ОСОБА_1 вказує на порушення її права на власність та визначає спосіб захисту такого порушення, шляхом визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

При цьому, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, про що зазначено у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Окрім наведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, у відповідності до вимог ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як зазначено у позові, спірну квартиру було придбано на ім`я ОСОБА_2 13.03.2001 року, яка 22.09.2006 року склала нотаріально посвідчену розписку, відповідно до якої зобов`язалась переоформити право власності на ОСОБА_3 ..

Наведене вказує на те, що померлий ОСОБА_3 та спадкоємець ОСОБА_1 завжди знали, хто є власником спірного майна. Позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Також позивачем не доведено, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном є безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Таким чином, ОСОБА_3 та його спадкоємець ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі, не набули права власності на спірне житлове приміщення, а сам по собі факт користування спірним майном не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності усього переліку обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог останньої.

Таким чином, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що про відсутність у позивача підстав для набуття права власності на спірне майно, відповідно до статті 344 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, понесені останньою судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 48, 49, 51, 76- 89, 102, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Мачуський