ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6723/24 Справа № 235/579/22 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19 січня 2021 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ21061, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля MAZDA 6 державний номер НОМЕР_2 , під його керуванням. Допущені водієм ОСОБА_2 порушення вимог п.16.11 ПДР України знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, в результаті яких автомобіль MAZDA 6 отримав механічні пошкодження. Разом з тим, тілесні ушкодження отримала ОСОБА_3

01 вересня 2021 року ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження №0000062 щодо обвинувачення ОСОБА_2 закрито у зв`язку із примиренням з постраждалою ОСОБА_3 .

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ СК Альфа-Гарант за полісом №7474442.

Позивач зазначає, що 07 вересня 2021 року направив до страхової компанії ТДВ СК Алтьфа-Гарант заяву про страхове відшкодування, проте, 25 листопада 2021 року страховик повідомив про недостатність документів для виплати страхового відшкодування, а саме: повної копії паспорта та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи.

Вважає, що лист старховика лише підтвердив той факт, що страхова компанія не бажає здійснювати страхове відшкодування з надуманих підстав. При наявності всіх необхідних документів про винуватість у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_2 , за наслідком розгляду кримінального провадження у суді, страхова компанія незаконно не сплатила страхове відшкодування.

З урахуванням наведених норм ст.36.5 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, за порушення строку виплати страхового відшкодування, повинен сплатити позивачу пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, за період часу у 36 днів, починаючи з 08 грудня 2021 року до дати складання позову, що за його розрахунком складає 2254,80 грн.

За відомостями рахунку СТО, складеного на вимогу позивача, сума для виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі складає 136 605 грн, з якої страховик повинен йому відшкодувати 127 400 грн в межах ліміту страхового відшкодування, передбаченого страховим полісом, а залишок між необхідним страховим відшкодуванням та завданою матеріальною шкодою у сумі 9 205 грн, повинен відшкодувати відповідач, ОСОБА_2 , з врахуванням розміру франшизи 2 600 грн, яка передбачена договором цивільно-правової відповідальності (полісАР №7474442).

Разом з матеріальною шкодою йому спричинена й моральна шкода, яка в порядку п.п.2,3 ч.2 ст.23,1167,1177 Цивільного кодексу України має бути відшкодована.

Позивач зазначає, що на момент встановлення факту пошкодження автомобіля, 19 січня 2021 року, він був дуже пригнічений вказаним фактом, тому як належний йому автомобіль «MAZDA6», державний номер НОМЕР_2 , був у доглянутому стані, технічно справним, з гарним виглядом, перебував в охайному та не пошкодженому стані до цієї пригоди. Після пошкодження його автомобіля, у зв`язку із необережними діями відповідача ОСОБА_2 , змушений був змиритись з фактом того, що його автомобіль одразу втратив у вартості та ніякі ремонті чи відновлювальні роботи вже не зможуть відновити його у попередній стан. У сукупності всі зазначені факти завдали йому душевних переживань та страждань, яку він оцінює у 5000 грн.

Разом з цим зазначає, що у зв`язку із підготовкою та отриманням юридичної допомоги він звернувся до адвоката Майорова С.В., який таку правничу допомогу надавав, про що укладено договір про надання правової допомоги, а додатком до цього договору, який є Актом виконаних робіт адвокатом, наведено розмір судових витрат, які ним фактично понесені, на суму 8000 грн., які, повинні бути відшкодовані відповідачами.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи у розмірі 2600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 42,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 144,00 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено (а.с.85-90).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Альфа-Гарант» не пропущений строк виплати страхового відшкодування позивачеві, передбачений ст. 36.2 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому пеня, як штрафні санкції за таке порушення, не може бути нарахована, про стягнення якої просить позивач, як і не порушений порядок визначення страхового відшкодування, яке виплачено позивачеві, тому відсутні правові підстави для стягнення з ТДВ СК Альфа-Гарант суми в межах страхового ліміту, передбаченого страховим полісом. Однак, умовами договору страхування передбачено франшизу у розмірі 2600 грн., яку і стягнув суд першої інстанції з винної у ДТП особи ОСОБА_2 на користь позивача, а в іншій частині позову щодо стягнення моральної шкоди відмовив у зв`язку із недоведеністю завдання такої шкоди позивачеві.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Майорова С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем подана заява про виплату страхового відшкодування 07 вересня 2021 року та на момент подання цієї позовної заяви таке страхове відшкодування виплачено не було, що свідчить про сплив терміну виплати у 90 днів, передбаченого Законом, а тому наявні підстави для стягнення з ТДВ СК Альфа-Гарант пені у розмірі 2254,80 грн. Суд першої інстанції помилково вважав виплату 02 лютого 2022 року страхового відшкодування у розмірі 54 423,57 грн повним виконання зобов`язань відповідача перед позивачем, а дату виплати в межах строку, встановленого цим Законом.

Також суд першої інстанції безпідставно зазначив про відсутність вартості пошкодженого транспортного засобу у стані після дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює встановлення судом завданої матеріальної шкоди, тоді як і в аварійному сертифікаті, і в рахунку СТО зазначені орієнтовні суми для відновлення автомобіля, які між собою не мають суттєвих розбіжностей по загальній сумі.

Суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач лише 18 червня 2021 року звернувся до СТО для складання рахунку на відновлення автомобіля, тоді як огляд пошкодженого автомобіля представником страховика проведений 06 лютого 2021 року, при цьому суд не врахував, що лише після винесення ухвали суду від 01 вересня 2021 року було знято арешт з пошкодженого автомобіля, який було вжито на час розгляду кримінальної справи.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про відсутність обґрунтування моральної шкоди у розмірі 8000 грн., тоді як позивач у позові зазначав про розмір моральної шкоди у 5000 грн, що доведено, на думку скаржника, матеріалами справи.

14 червня 2024 року ТДВ СК Альфа-Гарант подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а також ненадання апелянтом доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2021 року, приблизно о 18 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-21061, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , з пасажиркою ОСОБА_3 в салоні, яка розташовувалася на задньому пасажирському сидінні праворуч, та пасажиром ОСОБА_4 , який розташовувався на передньому пасажирському сидінні, порушуючи вимоги дорожнього знаку 2.1 Додатка 1, п. 2.3 «б» та п. 16.11 Правил дорожнього руху України, скоїв зіткнення з автомобілем «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_1 .. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події пасажиру автомобіля марки ВАЗ-21061, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого гвинтоподібного скалкового зламу діафізу великогомілкової кістки у нижній третині її без зміщення кісткових фрагментів, внутрішньо-суглобового перелому зовнішньої щиколотки правої гомілки; численних саден шкіри в області лоба, носа, лівої щоки, в області правого ока, верхньої губи справа, лівої вушної раковини, які в своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що вимагають для свого загоєння тривалого часу, строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Допущені водієм ОСОБА_2 порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_3 , середньої тяжкості тілесного ушкодження.

За даним фактом, згідно ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 01 вересня 2021 року розглянуто кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, яке закрито у зв`язку з примиренням винного ОСОБА_2 з потерпілою ОСОБА_3 (а.с.16-17).

Судом встановлено, що 07 червня 2020 року ОСОБА_2 уклав з ТДВ СК «Альфа-Гарант» поліс №АР/7474442 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого зазначено з 08 червня 2020 року до 07 червня 2021 року (а.с.41). Згідно зазначеного полісу №АР/7474442, страхова сума на одного потерпілого зазначена: за шкоду завдану життю та здоров`ю - 260000 грн., за шкоду завдану майну - 130000 грн., франшиза - 2600 грн.

Судом першої інстанції зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 встановлено, що транспортний засіб «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 , належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.18).

07 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до СК «Альфа-Гарант» із заявою про страхове відшкодування, якою просив відшкодувати витрати пов`язані з пошкодженням майна автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.19).

24 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до СК «Альфа-Гарант» із заявою, якою просив надати завірену копію полісу страхування, забезпеченого транспортного засобу ВАЗ 21061, д.н.з. НОМЕР_1 , та надати завірену копію звіту про нарахування матеріальної шкоди власнику транспортного засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 (а.с.20).

21 жовтня 2021 року позивач звернувся до СК «Альфа-Гарант» із заявою (повторно), якою просив сплатити страхове відшкодування за неправомірні дії ОСОБА_2 , що скоїв ДТП ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , як власнику транспортного засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.21).

Як вбачається із листа Страхової компанії «Альфа-Гарант» №12/4800 від 25 листопада 2021 року, страхова компанія, розглянувши матеріали справи, щодо виплати страхового відшкодування по ДТП, яке трапилось 19 січня 2021 року із автомобілем «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 , та автомобілем ВАЗ 21061, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , просила ОСОБА_1 надати до ТДВ СК «Альфа-Гарант» наступні документи: копію паспорта ОСОБА_1 та постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності осіб причетних та винних в ДТП, яка вступила в законну силу та завірена відповідним чином (а.с.26).

З матеріалів справи встановлено, що ФОП ОСОБА_5 (а.с.36,37-38) 18 червня 2021 року склав рахунок-фактуру для ОСОБА_1 за ремонт авто «Mazda 6», держномер НОМЕР_4 , із зазначенням загальної суми витрат у розмірі 136605 грн. (а.с.34-35).

Спеціалістом аварійним комісаром ОСОБА_6 01 березня 2021 року було складено аварійний сертифікат 88D/84/9 з розрахунку вартості матеріального збитку завданого транспортному засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.74). Згідно наданого аварійного сертифікату матеріальний збиток завданий власнику КТЗ, що приймається рівним вартості відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу запчастин станом на дату оцінки 28 лютого 2021 року складає 68428,28 грн., з урахуванням ПДВ - 57023,57 грн.

Крім того, 06 лютого 2021 року було складено Акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість), з яким було ознайомлено під підпис власника транспортного засобу ОСОБА_1 (а.с.75-76) та 01 березня 2021 року - ремонтну калькуляцію транспортного засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 , за справою №ЦВ/21/0384 (а.с.78-80).

На підставі зазначених документів ТДВ СК «Альфа-Гарант» сплатило ОСОБА_1 54423,57 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 02 лютого 2022 року (а.с.77).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи та застосував матеріальні норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, суд першої інстанції зазначив, що ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, потрібно враховувати положення статті 1192 ЦК України.

Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду (частина перша статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Таким чином, потерпілий має право вимоги до страховика в договірному зобов`язанні згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страховик здійснює виплати відповідно до умов договору, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде визнана страховим випадком, виключно в межах страхової суми.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземнихтранспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час дорожньо-транспортної пригоди шкоди (настання страхового випадку) винуватець дорожньо-транспортної пригоди шкоди не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладеннявідповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, з матеріалів справи вбачаться, що на підставі протоколу огляду було складено аварійний сертифікат № 88-D/84-9 від 01 березня 2021 року відповідно до якого вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_4 , станом на дату дорожньо-транспортної пригоди, становить 57 023,57 грн. з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням ПДВ урахування ПДВ. Відповідно до аварійного сертифіката № 88-D/84-9, виконаний аварійним комісаром ОСОБА_6 , коефіцієнт фізичного зносу ТЗ складає 70 %.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, позивач не надав докази здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу, а тому розмір страхового відшкодування зменшений на суму ПДВ.

На підставі п.36.2. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та враховуючи те, що позивач в своїй заяві про страхове відшкодування від 07 вересня 2021 року просив сплатити страхове відшкодування на його особистий рахунок, а також позивачем не було надано доказів понесених ним витрат зі сплати ПДВ до державного бюджету у зв`язку з ремонтом належного йому транспортного засобу, ТДВ СК «Альфа-Гарант» було зменшено розмір страхового відшкодування на розмір податку на додану вартість.

Таким чином, страхове відшкодування становить: 57023,57 - 2600,00 (франшиза) = 54 423,57 грн., яке і було 02 лютого 2022 року сплачено страховою компанією на вказаний ОСОБА_1 банківський рахунок, що не заперечувалось самим позивачем.

Доводи скаржника про те, що відповідачем ПАТ СК Альфа-Гарант було порушено строки виплати страхового відшкодування, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки за вимогами п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, прийняти рішення про виплату чи мотивовану відмову у такій виплаті.

Колегія суддів відзначає, що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду ОСОБА_1 надіслав до страховика 20 січня 2021 року, однак пакет документів, який би надавав можливість виплатити суму відшкодування, був не повний, про що страховик повідомив позивача 25 листопада 2022 року на його заяву від 07 вересня 2021 року про виплату страхового відшкодування, тому термін 90 днів належить відраховувати з 07 вересня 2021 року, як це передбачено п.36.2 ст. 36 Закону та про що вірно зазначив суд першої інстанції.

За таких обставин такі доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, як і доводи про безпідставність відхилення судом першої інстанції рахунку СТО, який він надав страховикові 18 червня 2021 року.

Колегія суддів наголошує, що 06 лютого 2021 року представником страховика було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу, який належить ОСОБА_1 , та 01 березня 2021 року встановлено розмір матеріальної шкоди, про що зазначено в аварійному сертифікаті у розмірі 57 023,57 грн. з врахування коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням ПДВ.

Суд першої інстанції вірно встановив, що при огляді автомобіля був присутній особисто ОСОБА_1 , жодних заперечень щодо переліку пошкоджень, їх характеру, а також клопотання про проведення експертною установою оцінки пошкоджень з визначенням матеріального збитку, ним не заявлялось, тому суд вірно не взяв до уваги визначену у рахунку СТО вартість відновлювальних робіт, які не були проведені та позивач не поніс фактичних збитків, пов`язаних з відновлювальними роботами, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Визначення розміру матеріального збитку при відшкодуванні шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема на підставі положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогамЗакону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №522/1597/15-ц (провадження № 61-12079ск18) дійшов висновку, що «Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам статті 7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках. Таким чином, аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для стягнення з винуватця ДТП вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні ДТП та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності доЗакону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні».

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19).

З врахуванням зазначеної норми, на підтвердження своєї вимоги до відповідача, позивачем мали б бути представлені до суду докази дійсної вартості авто до дорожньо-транспортної пригоди, так і вартість такого авто після пригоди, таких доказів позивачем надано не було, чим не виконано вимоги ст.81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач мав довести суду розмір вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а також надати суду докази з приводу вартості авто після дорожньо-транспортної пригоди, хоча саме з цих двох обставин й визначається розмір відшкодування, за отриманням якого позивач звернувся до суду.

Як вбачається з наданих до справи документів, позивач долучив рахунок-фактуру №23 від 18 червня 2021 року на суму 136 605 грн., та як вбачається з рахунку, зазначена сума є необхідною для відновлення транспортного засобу, проте, останній не є доказом оплати здійсненого відновлювального ремонту транспортного засобу на суму 136 605 грн., оскільки оплата здійсненого відновлювального ремонту транспортного засобу має бути підтверджена відповідною банківською квитанцією про перерахування грошових коштів на рахунок ФОП ОСОБА_5 . Тому, відсутність відповідної квитанції, платіжного доручення чи іншого банківського документу, позбавляє суд можливості встановити або підтвердити факт оплати таких послуг позивачем, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на наведені норми та положення ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач, заявляючи вимоги про відшкодування спричиненої ДТП шкоди, мав би представити до суду як доказ вартість свого автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди (що не було зроблено) так і доказ вартості залишків автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди (чого зроблено позивачем не було). Зазначене позбавляє суд можливості встановити належну суму відшкодування шкоди, відтак призводить до констатації факту недоведеності позивачем своїх вимог.

Також, суд зауважує, що після пригоди пошкоджений автомобіль залишився у позивача, саме позивач заявив вимогу про стягнення суми відшкодування, для визначення розміру якого і має значення вартість як до, так і після цієї пригоди За таких умов обов`язок доказування даних обставини має бути покладено саме на позивача, проте, зазначеного позивач не здійснив, чим не виконав вимоги ст.81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, заявляючи позовні вимоги, мав довести своє порушене право та інтереси, однак останній не наводить жодних порушень ТДВ СК «Альфа-Гарант» щодо порядку та строків виплати страхового відшкодування, які передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» у встановленому вищезазначеним Законом порядку, на виконання ст. ст. 22, 29, 34 направила заявку суб`єкту оціночної діяльності для огляду і визначення матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, на підставі оцінки, Товариство виплатило страхове відшкодування з вирахуванням ПДВ та франшизи на реквізити, вказані позивачем у заяві про страхове відшкодування у строки, встановлені Законом.

Таким чином, страхове відшкодування сплачено в повному обсязі, розраховано згідно положенням спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та в межах строку відведеного чинним законодавством, а позивачем в позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань, які б свідчили про порушення ТДВ СК «Альфа-Гарант» вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо розміру, порядку або строків виплати страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правомірності відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення зі страховика суми 127 400 грн та пені у розмірі 2254,80 грн.

Відповідно до пункту 36.6. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу «ВАЗ 21061», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за полісом №АР- передбачено франшизу у розмірі 2600,00 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, за вимогами ст. 23, 1167,1187 ЦК України та Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, вважав недоведеним факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не встановив і за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюються позивачем. Таких доказів не надав скаржник і під час перегляду справи в апеляційному порядку, а доводи про те, що судом першої інстанції не вірно зазначена сума моральної шкоди, яку заявлено позивачем, на висновки суду першої інстанції не впливає.

Колегія суддів, виходячи з вищенаведеного, доводи скаржника не може взяти до уваги, оскільки такі доводи не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції та встановлених судом фактичних обставин, враховуючи, що нових обставин та письмових доказів апелянт не надав, які б не були досліджені судом першої інстанції та яким не було б надано належної правової оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Тобто саме заявник в справах окремого провадження зобов`язаний надати суду докази, за якими він просить встановити юридичний факт.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 лише в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 . франшизи на користь позивача у розмірі 2600 грн, інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна