Провадження № 22-ц/802/595/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_5 , що була зареєстрована та постійно проживала з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті дружини залишилось спадкове майно, зокрема, квартира, в якій вони проживали спільно з 1986 року. Зазначав, що він прийняв спадщину.

Позивач вказував, що 13 вересня 2021 року на його адресу надійшов лист приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу, з якого слідує, що 07 вересня 2021 року було заведено спадкову справу №28/2021 після смерті його дружини.

Вказував, що 23 вересня 2021 року він звернувся до вказаного нотаріуса та подав заяву про прийняття спадщини і дізнався про наявність заповіту, який залишила дружина на користь ОСОБА_4 .

Зазначав, що у зв`язку з наявними хворобами та необхідним постійним доглядом йому та дружині допомагали племінниця ОСОБА_6 та соціальний працівник ОСОБА_7 . Однак, його померла дружина жодного заповіту не підписувала. При цьому, у березні 2021 року вона перебувала у важкому стані і фізично не могла підписати заповіт, її волевиявлення не могло бути вільним і не відповідало її волі. Крім того, в березні 2021 року у квартирі не було ніякого нотаріуса, а дружина за межі квартири не виходила у зв`язку із хворобами.

У зв`язку з цим, просить визнати заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 16.03.2021 року за р.н. 298, недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2024 року позов задоволено. Визнано заповіт від імені ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. 16 березня 2021 року за р.н. 298, недійсним. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що заповіт повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивач не заявляв. Жодних доказів, що могли б ставити під сумнів дієздатність покійної на момент підписання заповіту позивачем не надано. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції враховано показання свідків без будь-яких письмових доказів, які б у сукупності з поясненнями свідків були переконливими та достатніми на підтвердження зазначених позивачем обставин. Таким чином, висновки суду першої інстанції не підтверджені належними доказами, мають характер припущень, що не відповідає нормам матеріального права. Просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 покликається на те, що погоджується з рішенням суду та вважає апеляційну скаргу безпідставною. Вказує, що позивач та його дружина спільно проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з наявними хворобами та необхідним постійним доглядом їм допомагала донька рідної сестри позивача ОСОБА_6 та працівник Територіального центру соціального обслуговування мати відповідача ОСОБА_7 , що достовірно встановлено судом першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції було допитанопозивача в якості свідка, де він підтвердив, що жодного заповіту його дружина не підписувала і його наявність взагалі стала для нього та його близьких повною несподіванкою.

Також вказує, що позивачем у судовому засіданні підтверджено, що у березні 2021 року його дружина перебувала у вкрай важкому стані, фізично не могла підписати заповіт, вчинення такого правочину не могло відповідати її волі. Тому підставою для задоволення позову є те, що дружина позивача фізично не могла підписати заповіт, підпис на заповіті їй не належить, а тому встановлено відсутність її волевиявлення для укладення заповіту на користь сторонньої особи - сина соціального працівника, яка мала доступ до квартири та до документів померлої. Вважає, що дані обставини встановлені судом першої інстанції на підставі як письмових доказів, так і пояснень свідків, у відповідності до ст.ст.89, 110 ЦПК України. Посилання апелянта на відсутність висновків посмертної судової психіатричної експертизи у даній справі немає правового значення, оскільки судом першої інстанції було призначено інший вид судової експертизи за заявою позивача - почеркознавчу. Вважає, що твердження апелянта про справжність підпису і рукописного тексту спадкодавця є надуманим, оскільки дана обставина спростована висновком судової почеркознавчої експертизи, в якій неодноразово зазначено: позитивного, категоричного чи ймовірного висновку про те, що підпис і рукописний текст на оспорюваному заповіті вчинено ОСОБА_5 , експертом не зроблено.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з доводів, наведених у ній.

Представник позивача заперечив апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець спірного заповіту не підписувала, а отже волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Також судом зазначено, що викладені у висновку судової почерковознавчої експертизи №СЕ-19/103-23/8523-ПЧ від 25.12.2023 року, призначеної судом з метою визначення належності підпису померлій ОСОБА_5 на заповіті від 16.03.2021 року, відповіді є неоднозначними, зокрема у висновку вказано про належність одних зразків почерку на заповіті та інших документах одній особі, а на інших ні, однак через те, що експерту невідомо, які саме з наданих варіантів зразків достовірно належать померлій ОСОБА_5 , то суд вказаний висновок у відповідності до ст. 110 ЦПК України оцінив разом з іншими наявними у справі доказами, а саме з поясненнями свідків.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Зі змісту наданого суду заповіту слідує, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно з яким все належне їй майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, вона заповіла ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчений 16.03.2021 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О. Є. та зареєстрований в реєстрі за №298 (а.с. 61).

На підставі заяви ОСОБА_4 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В. заведено 07.09.2021 року спадкову справу №28/25021 року до майна померлої ОСОБА_5 (а.с. 54-82).

З показань допитаних судом свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 вбачається, що вони є відповідно рідною сестрою та племінницею ОСОБА_3 . Упродовж тривалого часу вони доглядали за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , однак у зв`язку із завантаженістю своїми справами було вирішено залучити також соціального працівника ОСОБА_7 . Також зазначили, що про смерть ОСОБА_5 їм навіть не повідомили. В подальшому їм перешкоджали відвідувати ОСОБА_3 чоловіка померлої та забрати його додому для догляду, внаслідок чого були викликані працівники поліції. Також вказували, що ніякої розмови від ОСОБА_5 про складання заповіту не відбувалося і вона фізично в останні місяці перед смертю через свій фізичний стан не могла підписати заповіт.

Допитаний як свідок позивач ОСОБА_3 у стверджувальній формі категорично заперечив фізичну можливість підписання померлою дружиною заповіту, яка фактично була у важкому, безпорадному стані.

Ухвалою суду від 23.06.2023 року у даній справі було призначено судову почерковознавчу експертизу з метою визначення належності підпису померлій ОСОБА_5 на заповіті від 16.03.2021 року (а.с. 153-154) та в подальшому був наданий висновок експерта №СЕ-19/103-23/8523-ПЧ від 25.12.2023 року (а.с. 185 -232).

Для порівняння експерту було надано тексти спірного заповіту на бланку та на білому аркуші і з наявністю вільних зразків підпису ряд витребуваних судом та долучених позивачем документів (договорів, заяв до соціальних та комунальних служб, відомостей на отримання виплат, особисті блокноти).

Однак, чіткої відповіді про те, що заповіт підписаний саме заповідачкою ОСОБА_5 , експертом не дано. Стверджено, що підпис на заповіті та певних досліджуваних зразках здійснено однією особою, а на значній частині із зразків - різними особами.

Як видно із довідки МСЕК від 08.12.2021 року, позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом першої А групи довічно, потребує постійного стороннього догляду і допомоги (а.с.10).

В матеріалах справи також є договори про надання соціальних послуг між ТЦСО м. Луцька та ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 15.01.2020 року, які було пролонговано на 2021 рік.

Пояснення представника позивача щодо наявної можливості повного доступу до особистих документів у відповідача ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_7 , яка здійснювала обов`язки соціального працівника для позивача і його дружини, на час укладення заповіту та на час смерті спадкоємця ОСОБА_5 підтверджується також повідомленням Луцького РУ поліції від 19.04.2021 року, надісланим ОСОБА_3 на його заяву.

З його змісту вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 повернули йому документи, а саме паспорт громадянина України, ідентифікаційний код та його пенсійне посвідчення, банківську картку, свідоцтво про смерть на народження ОСОБА_5 , її довідку про ідентифікаційний номер,свідоцтво про шлюб, ордер на житло, квитанції (33 шт.), довідку про перерахунок платежу від 22.04.1982 р. та мобільний телефон. Вказано також, що в цілях профілактики з указаними громадянами було проведено бесіди виховного характеру(а.с.16).

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_5 померла і неможливо отримати її найбільш наближені до спірного заповіту зразки почерку, суд дійшов правильного висновку про оцінку усіх доказів у їх сукупності .

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Відповідно до вимог статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Глави 68 ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої Глави 68 ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено правовий висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що: «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

За статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.( Постанова КЦС ВС від 09.06.2021 у справі № 755/8686/17).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясовуючи питання щодо обставин складення заповіту, суд першої інстанції заслухав показання свідків.

Допитані свідки дали показання, за змістом яких ОСОБА_5 не мала наміру позбавити свого чоловіка, який був також хворим, інвалідом першої групи, єдиного житла, вона була перед смертю досить немічною, такою, що потребувала догляду, мала хворобливий стан, внаслідок чого не могла підписати заповіт, тому є підстави для визнання заповіту недійсним.

Разом з тим, апелянтом не надано доказів на спростування даних обставин.

Дослідивши висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі, суд встановив, що експертиза не містить категоричних висновків про те, що підпис у заповіті виконаний ОСОБА_5 , а тому вказаний висновок разом з іншими здобутими доказами свідчать про наявність обгрунтованих сумнівів, висловлених пережилим подружжям щодо дійсності спірного заповіту, та правильно оцінені судом на користь доводів позивача, оскільки не спростовують їх.

Разом з тим, із клопотанням про призначення повторної експертизи з метою вирішення вказаного питання апелянт до суду як першої так і апеляційної інстанції не звертався.

Отже, колегія суддів, вважає, що суд, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У постанові КЦС ВС від 28 листопада 2018 року у справі № 2-1201/2005 вказано, що аналіз змісту глави 85 ЦК України свідчить, що у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування заповіту, тоді як за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України)

Зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного рішення суду вбачається, що апеляційна скарга є необґрунтованою, застосування судом норм матеріального та процесуального права є правильним, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності рішення суду першої інстанції і зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду і не впливають на обгрунтованість висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді