Справа № 368/1740/23
Рішення

Іменем України

"23" липня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Трохименко Я.О.

представника позивача - адвоката Клапчука Ф.П.,

представника відповідача - адвоката Недашківського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 264 571 (двісті шістдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят одна) грн.

Мотивував позов тим, що відповідно до заяви ОСОБА_1 (далі - Позивач) про прийняття на посаду від 10.04.2019 року та на підставі наказу т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) ОСОБА_2 від 10.04.2019 року №7 «Про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)», Позивача було прийнято на посаду заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) (далі також відповідач).

У той же день Позивач був ознайомлений з наказом Відповідача від 10.04.2019 року №7 під особистий підпис та до його трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.04.2019 року було у встановленому законом порядку внесено запис про прийняття на роботу.

Отже, з 10.04.2019 року Позивача було призначено на посаду заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до вищевказаних норм чинного законодавства, Позивач, як працівник, має право на оплату праці, тобто на отримання від Відповідача заробітної плати.

Проте, Відповідач своїх обов`язків по виплаті Позивачу заробітної плати не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Необхідно зазначити, що заробітна плата не виплачувалася Відповідачем від самого призначення Позивача на посаду, тобто з 10.04.2019 року.

У той же час Відповідач заперечує сам факт працевлаштування Позивача.

Як вбачається з листа Відповідача від 15.12.2022 року №15/12/2022, повідомлення про Позивача, як про працівника, не було подано до Державної податкової служби як органу, який займається адмініструванням ЄСВ відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг- контракту», в діловодстві Відповідача відсутнє повідомлення про прийняття Позивача на роботу в паперовій формі та в електронному кабінеті платника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) відсутнє повідомлення про прийняття Позивача на роботу як працівника. Крім того, як вбачається з даного листа та як не заперечує сам Відповідач, Позивачу за увесь час роботи жодного разу не виплачувалася заробітна плата. Наведене, на думку Відповідача, свідчить, що під час видачі наказу від 10.04.2019 року №7 «Про призначення ОСОБА_1 начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)» відповідальною особою (а саме т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) ОСОБА_2 ) було протиправно не подано відомостей до Державної податкової служби про призначення Позивача на посаду начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове). У зв`язку з викладеним, Позивачу було запропоновано з`явитися для надання письмових пояснень.

18.04.2023 року т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) було складено акт про те, що на підприємстві було виявлено наказ т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) ОСОБА_2 від 10.04.2019 року №7 «Про призначення

ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)», який містить підпис Позивача про ознайомлення, проте Позивач фактично до роботи не приступав, трудова книжка Позивача на підприємстві відсутня, як і відомості про надання до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повідомлення про прийняття Позивача на роботу. Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.04.2023 року №2600-07-04-8/75349, згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страхові внески щодо Позивача не сплачувалися. На цій підставі актом від 18.04.2023 року встановлено, що Позивач не приступив про виконання обов`язків заступника начальника та відмовився від виконання трудових обов`язків.

19.04.2023 року Відповідачем було прийнято наказ від 19.04.2023 року №19 «Про скасування наказу», згідно з яким було скасовано наказ від 10.04.2019 року №7 «Про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)».

Проте, Позивач починаючи з 10.04.2019 року приступив до виконання посадових обов`язків та фактично виконував роботу заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) аж до винесення Відповідачем наказу від 19.04.2023 року №19 та мав усі підстави вважати, що його було призначено на посаду із дотриманням вимог закону.

Так, Позивач приступив до виконання посадових обов`язків заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) та фактично їх виконував, що вбачається, зокрема, з наказу Міністерства оборони України від

25.06.2019 року №334 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 19.09.2007 №551», згідно з яким Позивача як заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) було призначено головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців», а також наказу державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 10.05.2019 року №22-ДП, згідно з яким на Позивача як на заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) було покладено тимчасове виконання обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд».

Отже, вищевказаними наказами підтверджується факт того, що Позивач числився заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) та виконував відповідні посадові обов`язки. Крім того, про призначення Позивача на посаду свідчать: написана Позивачем заява від 10.04.2019 року, копія наказу Відповідача від 10.04.2019 року №7, а також запис в трудовій книжці Позивача серії НОМЕР_2 від 10.04.2019 року.

Такий чином, Позивач, який обіймав посаду заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) з 10.04.2019 року по 19.04.2023 року має право на оплату своєї праці.

Факт невиконання Відповідачем свого обов`язку щодо подання інформації про прийняття на роботу працівника до Державної податкової служби та несплата ним страхових внесків без відома Позивача не повинен створювати для Позивача негативних наслідків у вигляді позбавлення права на отримання винагороди за виконану роботу. Таким чином, заробітна плата, яка була протиправно не сплачена Відповідачем, підлягає стягненню в судовому порядку.

Необхідно зазначити, що у Позивача відсутні відомості про його посадовий оклад, у зв`язку з чим точну суму заробітної плати Позивача за період роботи заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) встановити неможливо. У зв`язку з викладеним, Позивач вважає за доцільне стягнути з Відповідача заборгованість по заробітній платі, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в Україні за відповідний період.

Заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 264571 грн., а саме: квітень 2019 року - 2583 грн; травень 2019 року - 4173 грн; червень 2019 року - 4173 грн.; липень 2019 року - 4173 грн.; серпень 2019 року -4173 грн.; вересень 2019 року - 4173 грн.; жовтень 2019 року - 4173 грн.; листопад 2019 року - 4173 грн.; грудень 2019 року - 4173 грн.; січень 2020 року - 4723 грн.; лютий 2020 року - 4723 грн.; березень 2020 року - 4723 грн.; квітень 2020 року - 4723 грн; травень 2020 року - 4723 грн; червень 2020 року - 4723 грн.; липень 2020 року - 4723 грн.; серпень 2020 року -4723 грн.; вересень 2020 року - 5000 грн.; жовтень 2020 року - 5000 грн.; листопад 2020 року - 5000 грн.; грудень 2020 року - 5000 грн.; січень 2021 року - 6000 грн.; лютий 2021 року - 6000 грн.; березень 2021 року - 6000 грн.; квітень 2021 року - 6000 грн; травень 2021 року - 6000 грн; червень 2021 року - 6000 грн.; липень 2021 року - 6000 грн.; серпень 2021 року - 6000 грн.; вересень 2021 року - 6000 грн.; жовтень 2021 року - 6000 грн.; листопад 2021 року - 6000 грн.; грудень 2021 року - 6500 грн.; січень 2022 року - 6500 грн.; лютий 2022 року - 6500 грн.; березень 2022 року - 6500 грн.; квітень 2022 року - 6500 грн; травень 2022 року - 6500 грн; червень 2022 року - 6500 грн.; липень 2022 року - 6500 грн.; серпень 2022 року - 6500 грн.; вересень 2022 року - 6500 грн.; жовтень 2022 року - 6700 грн.; листопад 2022 року - 6700 грн.; грудень 2022 року - 6700 грн., сучень 2023 року - 6700 грн.; лютий 2023року - 6700 грн.; березень 2023 року - 6700 грн., квітень 2023 року - 4020 грн.

Отже, за період роботи з 10.04.2019 року по 19.04.2023 року Відповідачем не було виплачено Позивачу заробітну плату в загальному розмірі 264 571 грн.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Проте, Відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку з Позивачем по заробітній платі, чим грубо порушено його трудові права. При цьому звернення працівника до роботодавця з вимогою виплатити йому заробітну плату не вимагається, оскільки такий обов`язок існує в роботодавця в силу прямих вимог закону.

У постанові Верховного Суду України від 06.12.2017 у справі № 6-ЗЗІЦСІ7 зроблено висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Відповідачем своєчасно не проводилась нарахування та виплата заробітної плати Позивачу, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 264 571 грн., яка має бути стягнута з Відповідача.

Необхідно зазначити, що заробітна плата є майном в розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та право на її своєчасне і повне отримання захищається Конвенцією.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ССПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, правомірні очікування також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Отже, невиплата Відповідачем заробітної плати Позивачу є втручанням у його право на мирне володіння своїм майном, яке підлягає відновленню в судовому порядку.

Враховуючи викладене вище, наявні усі підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 264 571 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Клапчук Ф.П. позов підтримали та просили задоволити в повному обсязі. Після перерви позивач не з`явився в судове засідання і розгляд справи закінчено у його відсутність.

Представник відповідача адвокат - Недашківський А.В. пояснив , що позов не визнають, подано відзив відповідно до якого проти позову заперечують з наступних підстав.

Відповідача наявний наказ т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) ОСОБА_2 від 10.04.2019 №7 «Про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)» відповідно до якого Позивача призначено на посаду заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), проте, як зазначено в складеному 18.04.2023 акті, Позивач з 10.04.2019 та по теперішній час до роботи не приступив, жодних посадових обов`язків або жодної роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове) починаючи з 10.04.2019 та по дату складання цього акту не виконував. На підприємстві трудова книжка Позивача відсутня, як і відсутні відомості щодо надання до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування

повідомлення про прийняття Позивача на роботу.

Обставину того, що Позивач не приступив до роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінню (госпрозрахункове) та жодних посадових обов`язків або жодної роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове) починаючи з 10.04.2019 не виконував можуть підтвердити свідки. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У частині першій ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода

між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці,

необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею

115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці».

Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені

колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у

справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19) та інших.

В свою чергу, Позивач, посилаючись на факт перебування в трудових відносинах з Відповідачем, не надав жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що Позивач у зазначений Позивачем період стягнення, а саме, з квітня 2019 року по квітень 2023 року виконував роботу у Відповідача.

Враховуючи, що Позивач не виконував роботу у Відповідача та до роботи фактично не приступив, підстав для нарахування йому заробітної плати за період з квітня 2019 року по квітень 2023 року не було.

Надані Позивачем копії наказів Міністерства оборони України від 25.06.2019 № 334 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 19.09.2007 №551», згідно з яким Позивача було призначено головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців», а також наказу державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 10.05.2019 року №22-ДП, згідно з яким на Позивача було покладено тимчасове виконання обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд» не свідчать та не можуть свідчити про виконання Позивачем роботи у Відповідача.

Наведені накази видавались не Відповідачем та, відповідно, Відповідачем, як роботодавцем, рішень щодо призначення Позивача головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та покладення на Позивача тимчасового виконання обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд» не приймалось. Відповідач не є засновником державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та державного підприємства «Укрконверсбуд» та зазначені підприємства до сфери управління Відповідача не належать.

Зважаючи на наведене, виконання Позивачем обов`язків голови комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та директора державного підприємства «Укрконверсбуд» відбувалося поза межами трудових відносин Відповідача з Позивачем та, відповідно, виконувана Позивачем, як головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та директором державного підприємства «Укрконверсбуд» не є роботою, що виконувалась Позивачем в межах трудових відносин з Відповідачем, що свідчить про те, що відповідно до ст. 94 КЗпП України у Відповідача відсутній обв`язок щодо виплати Позивачу заробітної плати за виконання ним обов`язків голови комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд».

Також слід зауважити, що хоча це й не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті, Позивачем до позовної заяви додана копія першої, другої та третьої сторінок трудової книжки ОД № 776341 в якій мітиться запис про прийняття Позивача до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на посаду заступника начальника.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,

затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з копії сторінки 3 трудової книжки ОД № 776341 на ній міститься запис про прийняття Позивача до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на посаду заступника начальника та такий запис засвідчений печаткою державного підприємства «Укрконверсбуд», а не печаткою Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), що свідчить про те, що такий запис є недійсним та є безпідставним твердження Позивача про те, що запис до трудової книжки Позивача ОД № 776341 про його прийняття на роботу було внесено в установленому законодавством порядку.

Також слід зауважити, що відповідно до п. 3 Постанови КМУ від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Як вже зазначалося, трудова книжка Позивача Центральним спеціалізованим будівельним управлінням (госпрозрахункове) виявлена не була та як вбачається з додатків до позовної заяви трудова книжка Позивача знаходиться та знаходилась у Позивача, що в свою чергу ще раз свідчить про те, що трудова книжка Позивачем до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), в тому числі й задля внесення запису про прийняття на роботу, не надавалась та Позивач не приступив до роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове).

Судом встановлено, що у відповідача наявний наказ т.в.о. начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) ОСОБА_2 від 10.04.2019 №7 «Про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)» відповідно до якого Позивача призначено на посаду заступника начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове). Згідно складеного відповідачем 18.04.2023 акта позивач з 10.04.2019 та по дату складання акту до роботи не приступив, жодних посадових обов`язків або жодної роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове) не виконував. На підприємстві трудова книжка Позивача відсутня, як і відсутні відомості щодо надання до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повідомлення про прийняття Позивача на роботу.

Обставину того, що Позивач не приступив до роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінню (госпрозрахункове) та жодних посадових обов`язків або жодної роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове) починаючи з 10.04.2019 не виконував підтверджується показами свідків, письмовими доказами.

Показами свідка ОСОБА_3 який виконував обов`язки начальника у відповідача про те, що з 12.01.2021 року по квітень 2023 року позивач не з`являвся на роботу і не виконував обов`язків.

Показами свідка ОСОБА_4 який працював головним бухгалтером у відповідача про те, що з 11.04.2019 року по 29.05.2019 року позивач не з`являвся на роботу і не виконував обов`язків.

Показами свідка ОСОБА_5 який працював головним інженером у відповідача про те, що з 6.03.2023 року по 19.04.2023 року позивач не з`являвся на роботу і не виконував обов`язків.

Письмовими почсненнями ОСОБА_6 який працював головним інженером у відповідача про те, що з 10.10.2022 року по 4.01.2023 року позивач не з`являвся на роботу і не виконував обов`язків.

Штатним розписом у відповідача який введено в дію з 1.10.2019 року за підписом ОСОБА_2 про відсутність посади заступника начальника і прізвища позивача.

Табелями обліку використання робочого часу у відповідача з квітня 2019 року по січень 2022 року , що у вказаних табелях відсутнє прізвище позивача як особи яка виконувала трудові обов`язки у відповідача.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У частині першій ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода

між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці,

необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею

115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці».

Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені

колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у

справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19) та інших.

В свою чергу, Позивач, посилаючись на факт перебування в трудових відносинах з Відповідачем, не надав жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що Позивач у зазначений Позивачем період стягнення, а саме, з квітня 2019 року по квітень 2023 року виконував роботу у Відповідача.

Враховуючи, що Позивач не виконував роботу у Відповідача та до роботи фактично не приступив, підстав для нарахування йому заробітної плати за період з квітня 2019 року по квітень 2023 року не було.

Надані Позивачем копії наказів Міністерства оборони України від 25.06.2019 № 334 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 19.09.2007 №551», згідно з яким Позивача було призначено головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців», а також наказу державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 10.05.2019 року №22-ДП, згідно з яким на Позивача було покладено тимчасове виконання обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд» не свідчать та не можуть свідчити про виконання Позивачем роботи у Відповідача.

Наведені накази видавались не Відповідачем та, відповідно, Відповідачем, як роботодавцем, рішень щодо призначення Позивача головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та покладення на Позивача тимчасового виконання обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд» не приймалось. Відповідач не є засновником державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та державного підприємства «Укрконверсбуд» та зазначені підприємства до сфери управління Відповідача не належать.

Зважаючи на наведене, виконання Позивачем обов`язків голови комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та директора державного підприємства «Укрконверсбуд» відбувалося поза межами трудових відносин Відповідача з Позивачем та, відповідно, виконувана Позивачем, як головою комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та директором державного підприємства «Укрконверсбуд» не є роботою, що виконувалась Позивачем в межах трудових відносин з Відповідачем, що свідчить про те, що відповідно до ст. 94 КЗпП України у Відповідача відсутній обв`язок щодо виплати Позивачу заробітної плати за виконання ним обов`язків голови комісії з реорганізації державного підприємства «Кіровоградський обласний центр адаптації військовослужбовців» та обов`язків директора підприємства «Укрконверсбуд».

Позивачем до позовної заяви додана копія першої, другої та третьої сторінок трудової книжки ОД № 776341 в якій мітиться запис про прийняття Позивача до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на посаду заступника начальника.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,

затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з копії сторінки 3 трудової книжки ОД № 776341 на ній міститься запис про прийняття Позивача до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на посаду заступника начальника та такий запис засвідчений печаткою державного підприємства «Укрконверсбуд», а не печаткою Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), що свідчить про те, що такий запис є недійсним та є безпідставним твердження Позивача про те, що запис до трудової книжки Позивача ОД № 776341 про його прийняття на роботу було внесено в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 3 Постанови КМУ від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Трудова книжка Позивача Центральним спеціалізованим будівельним управлінням (госпрозрахункове) виявлена не була та як вбачається з додатків до позовної заяви трудова книжка Позивача знаходиться та знаходилась у Позивача, що в свою чергу ще раз свідчить про те, що трудова книжка Позивачем до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), в тому числі й задля внесення запису про прийняття на роботу, не надавалась та Позивач не приступив до роботи в Центральному спеціалізованому будівельному управлінні (госпрозрахункове).

19.04.2023 року Відповідачем було прийнято наказ від 19.04.2023 року №19 «Про скасування наказу», згідно з яким було скасовано наказ від 10.04.2019 року №7 «Про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)». Наказ про скасування наказу не порушує прав позивача який не працював у відповідача з 19.04.2023 року по 19.04.2023 року і тому не має права на отримання заробітної плати у вказаний період.

Тому в задоволенні позову відмовити.

Керуючись cтаттею 43 Конституції України, ст. ч. 1 ст. 3, ст. 4,21,94,115 КЗпП України, статтею 24 Закону України «Про оплату праці», ст.76, 81,263-265, 273 ч.4 ЦПК України, суд.-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України. Повний текст рішення складено 26.07. 2024 року.

Суддя В.І. Кириченко