КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

установив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування вимог позову зазначала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , шлюб з яким розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 11 січня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції, актовий запис №20.

Від цього шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про зміну імені від 16 липня 2021 року, виданого Солом`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) син ОСОБА_3 змінив прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

Син ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства.

Згідно медичного висновку Українського медичного центру реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України в 2004 році дитині був встановлений діагноз: ДЦП, спастична диплегія.

Згідно висновку ЛКК №30 від 22 серпня 2013 року «При комплексній оцінці показників, що характеризують стійкі порушення функцій організму та виключно високу міру втрати здоров`я та залежність від постійного стороннього догляду та фактичну нездатність до самообслуговування дитина: ОСОБА_3 підлягає встановленню категорії дитина-інвалід підгрупи А».

Згідно медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі від 12 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 (інвалід дитинства підгрупа А) після операції на кульових суглобах рухова активність значно знижена, потребує постійної сторонньої допомоги (У група), до самообслуговування здатний частково, здатний до пересування з допомогою візка.

ІНФОРМАЦІЯ_3 сину ОСОБА_3 виповнилося 18 років.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААЮ№789583 ОСОБА_3 є інвалід першої групи «Б» з 12 жовтня 2021 року, причина інвалідності інвалід з дитинства з ураженням опорно-рухового апарату, довічно.

З 01 вересня 2022 року ОСОБА_3 є студентом Фахового коледжу «освіта» ЗВО «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», строк закінчення навчального закладу 30 червня 2026 року.

ОСОБА_3 навчається на комерційній основі, стипендію не отримує.

Для організації самого навчального процесу та оплати за нього позивачці потрібні додаткові кошти.

Вказувала, що вона одна опікується сином-інвалідом та забезпечує всім необхідним, син знаходиться повністю на її утриманні.

Вона не має можливості працювати та отримувати доходи, оскільки вимушена здійснювати постійний догляд за сином.

Вона до серпня 2021 року отримувала лише виплати з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в розмірі мінімальної заробітної плати.

З серпня 2021 року ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності.

Зазначала, що вона не зареєстрована у Центральному управлінні Київського міського центру зайнятості (та в інших центрах) як безробітна, а відповідно не отримує виплат по безробіттю.

На утримання сина потрібні значні кошти (харчування, одяг, взуття, витрати пов`язані з його навчанням, лікуванням та інше).

Відповідач на неодноразове її прохання надавав фінансову допомогу на утримання сина-інваліда, перераховуючи на її картку по 10000 грн., що свідчить про те, що у відповідача є можливість надавати фінансову допомогу на утримання повнолітнього сина.

Однак, цих коштів на повноцінне утримання повнолітньої дитини, його розвиток, навчання та медичне забезпечення не вистачає.

Крім того, на сьогодні, відповідач у зв`язку з розбіжністю поглядів із нею, перестав надавати будь-яку фінансову допомогу на сина.

Тому,вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітнього непрацездатного сина, а також на її утримання, оскільки дитина потребує стороннього догляду.

Просила суд, стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 15000 грн. щомісячно.

Стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно, протягом всього часу проживання та здійснення догляду за повнолітнім непрацездатним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 21 жовтня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно, протягом всього часу проживання та здійснення догляду за повнолітнім непрацездатним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з 21 жовтня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір стягнутих аліментів, не зазначив, виходячи з якого його доходу визначив для нього за можливе сплату аліментів у розмірі 10000 грн. щомісячно на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 .

Крім того, визначаючи суму аліментів, суд першої інстанції взагалі не застосував норму ст. 195 СК України, щодо визначення доходу фізичної особи-підприємця, виходячи із середнього заробітку по регіону.

Зазначає, що він має мінливий дохід, знаходиться на спрощеній системі оподаткування, не має у власності автомобіля, та цінного нерухомого майна, окрім подарованої 1/3 частки в квартирі.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 5000 грн. суд першої інстанції не навів обґрунтування визначення суми.

Такий розмір не відповідає його реальному доходу та можливостям.

Крім того, суд першої інстанції застосував норму матеріального права, яка не регулює спірні правовідносини - ст. 88 СК України, оскільки ОСОБА_3 є повнолітньою особою та має статус особи з інвалідністю з дитинства, а не дитини з інвалідністю.

Просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 2 525, 33 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання в твердій грошовій сумі відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що рішеннясуду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає зміні. оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, щона вимогу суду першої інстанції сторони повинні були надати суду докази отримуваного доходу за останній рік.

Відповідач всупереч вимогі суду надав Податкову декларацію про дохід тільки за останні три місяця 2024року, з якої вбачається дохід в розмірі 342 766 грн.

Вважає, що відповідач маючи намір приховати від суду реальні свої доходи, надав інформацію тільки за останні три місяці, що призвело до не повноти з`ясуванню істотних обставин в даній справі, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення в частині зменшення розміру призначення аліментів в твердій грошовій сумі з 15 000 грн., на 10 000 грн., які є вкрай необхідними для життєдіяльності дитини -інваліда.

Просила суд, змінити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року в частині стягнення розміру аліментів - стягнувши з ОСОБА_1 на її користь на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 15000 грн. щомісячно починаючи стягнення з 21 жовтня 2023року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Відзиви на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходили.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Разом з тим, апелянтом ОСОБА_2 заявлене клопотання про витребування доказів, у якому вона просила витребувати з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві копію Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за 2023 рік, чи надати відомості, щодо обсягу доходів ФОП ОСОБА_1 за 2023 рік.

У задоволенні вказаного клопотання слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з положень ст. 84 ЦПК України, передумовою звернення із клопотанням про витребування доказів є неможливості учасника справи самостійно надати такі докази, з наданням підтвердження вжиття заходів для їх отримання самостійно та (або) зазначення причини неможливості самостійного отримання цих доказів.

Враховуючи, що заявником не надано підтвердження вжиття заходів для отримання самостійно доказів, про витребування яких заявлене дане клопотання, як і не надано підтвердження неможливості отримання вищезазначених доказів, суд відмовляє у задоволенні клопотання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 11 січня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції, актовий запис №20.

Від цього шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилося 18 років.

ОСОБА_3 проживає разом з мамою, позивачем по справі.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 16 липня 2021 року, виданого Солом`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві ЦМУЮ (м.Київ) Максим змінив прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

Згідно висновку ЛКК №30 від 22 серпня 2013 року «При комплексній оцінці показників, що характеризують стійкі порушення функцій організму та виключно високу міру втрати здоров`я та залежність від постійного стороннього догляду та фактичну нездатність до самообслуговування дитина: ОСОБА_3 підлягає встановленню категорії дитина-інвалід підгрупи А».

Згідно медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі від 12 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 (інвалід дитинства підгрупа А) після операції на кульових суглобах рухова активність значно знижена, потребує постійної сторонньої допомоги (У група), до самообслуговування здатний частково, здатний до пересування з допомогою візка.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААЮ№789583 ОСОБА_3 є інвалід першої групи «Б» з 12 жовтня 2021 року, причина інвалідності інвалід з дитинства з ураженням опорно-рухового апарату, довічно.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 призначено державну соціальну допомогу з 2021 року довічно у розмірі 3868 грн.

З 01 вересня 2022 року ОСОБА_3 є студентом Фахового коледжу «освіта» ЗВО «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», строк закінчення навчального закладу 30 червня 2026 року.

ОСОБА_3 навчається на комерційній основі, стипендію не отримує.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів у розмірі 10000 грн. щомісячно на утримання повнолітнього сина-інваліда, суд першої інстанції врахував, що відповідач надавав фінансову допомогу на утримання сина-інваліда, перераховуючи по 10000 грн., а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача є можливість надавати фінансову допомогу на утримання повнолітнього непрацездатного сина, а також врахував обставини справи, взяв до уваги стан здоров`я відповідача та його дохід.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 10000 грн., щомісячно є обґрунтованим та доцільним з огляду на характер захворювання ОСОБА_3 , який є інвалідом першої групи, має захворювання, що вимагає постійного догляду, який здійснює позивач.

Також, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_3 проживає з позивачем, яка і забезпечує всі потреби сина.

Крім того, відповідач є особою працездатного віку і не має обмежень за станом здоров`я, а тому, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 має можливість надавати грошову допомогу синові та його матері, оскільки вони потребують такої допомоги, таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з відповідача також і на утримання позивача аліменти, щомісячно, в розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями частин 8-9 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За загальним правилом, встановленим ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.

Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Аналіз змісту зазначеної статті дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свого повнолітнього сина (дочку) необхідні наявність трьох умов: син (дочка) є непрацездатними; син (дочка) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати сина (дочку).

Згідно зі ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому ч. 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що повнолітній син сторін є інвалідом першої групи з дитинства, довічно, є непрацездатним та потребує догляду та лікування, проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 , яка не працює, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 у розмірі 10000 грн., щомісячно.

Зазначений розмір аліментів визначений з урахуванням вимог статей 182, 200 СК України та відповідає принципам розумності, справедливості, загальним засадам сімейних відносин та цивільного судочинства і необхідності захисту інтересів особи з інвалідністю з дитинства.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції застосував норму матеріального права, яка не регулює спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_3 є повнолітньою особою та має статус особи з інвалідністю з дитинства, а не дитини з інвалідністю, колегією суддів не береться до уваги, оскільки, тлумачення статей 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні тієї обставини, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №459/1381/18).

Згідно висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 та від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19, інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дитини, матеріального становища платника аліментів, наявність у нього нерухомого майна, відсутність відомостей про конкретний розмір фактичного доходу відповідача, який є мінливим, проживання сина з матір`ю, яка здійснює постійний догляд за сином-інвалідом, не працевлаштована, пенсію не отримує, встановив, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сината колишньої дружини, яказдійснює постійний догляд за сином.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не було надано доказів незадовільного матеріального становища.

Відповідач є працездатним, працює, отримуєдохід фізичної особи-підприємця, будь-яких інших належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану після того, як він перестав надавати будь-яку фінансову допомогу на сина та перераховувати на картку позивача по 10000 грн., на що вказувалося ним у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач оплачував сину навчання, перераховував кошти на утримання сина, є фізичною особою-підприємцем із 05 липня 2007 року, що свідчить про фінансову спроможність відповідача, з чого суд першої інстанції дійшов висновку про можливість сплати ОСОБА_1 аліментів на утримання синау розмірі 10000 грн. та на утримання колишньої дружини, яка здійснює догляд за повнолітнім сином-інвалідом у розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким розміром аліментів, що є обґрунтованим,необхідним та достатнім розміром,з огляду на характер захворювання ОСОБА_3 , а також на утримання колишньої дружини, яка здійснює доглядза сином, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, а також дозволить забезпечити більшу стабільність, щодо утримання сина та його гармонійного розвитку.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції, присуджуючи аліменти в даному розмірі, не вмотивував його і не врахував положення, щодо визначення доходу фізичної особи-підприємця виходячи із середнього заробітку по регіону.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 не заперечував, що оплачував сину навчання, також перераховував кошти і на утримання сина.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №521/260/20 з огляду на те, що в даній справі судами розглядалася скарга одержувача аліментів на дії державного виконавця, і в якій Верховним Судом зроблено висновок, що розмір заборгованості зі сплати аліментів обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Здійснення розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів, який є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування, державний виконавець має проводити відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не виходячи з повного доходу як боржника як ФОП.

Разом з тим, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження необхідності стягнення аліментів на утримання сина саме в розмірі 15000 грн. щомісяця для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дитини, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в їх матеріальному утриманні, та не надано доказів матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти в зазначеному розмірі.

При визначенні розміру аліментів на утримання повнолітнього непрацездатного сина, суд першої інстанції правомірно врахував, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси всіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на утримання дружини грошових коштів у розмірі 5000 грн. щомісячно, що є співмірним із розміром доходів відповідача за останні три місяці, встановленим судом із доказів, наявних в матеріалах справи, і оскільки неможливості надання утримання в такому розмірі або необхідності надання його в меншому розмірі сторонами в своїх апеляційних скаргах не доведено.

Апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 по суті спору зводяться до повторного викладення обставин, зазначених нею в позові, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, однак позивачем в апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Наведені в апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції роз`яснено сторонам зміст ст. 192 СК України про те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба