Провадження № 2/638/6307/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Аркатової К.В.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» Нікіпелової Катерини Євгенівни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ ««Стар Файненс Груп» Нікіпелова К.Є. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 07520-05/2024 від 07 травня 2024 року в розмірі 55500 грн., з яких:

- 20000 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 7500 грн. заборгованість по відсоткам;

- 18000 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

- 10000 грн. заборгованість по штрафам,

та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5550 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

07 травня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 07520-05/2024, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 20000 грн. Станом на день подання позову до суду відповідач ухиляється від виконання фінансових зобов`язань, заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача. Внаслідок вказаного, на 30 липня 2024 року заборгованість відповідача складає 55500 грн., у результаті чого, представник ТОВ «Стан Файненс Груп» звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

20 листопада 2024 року через електронний сервіс «Електронний суд» відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому зазначив про визнання позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, в частині інших позовних вимог просив відмовити, зважаючи на положення Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України про дії норм на період дії воєнного стану». Справу просив розглядати без його участі за наявними матеріалами справи, про що через канцелярію суду 02 грудня 2024 року подав відповідну заяву.

Представник позивача ОСОБА_2 02 грудня 2024 року через електронний сервіс «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без участі представник позивача.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши позиції сторін, дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих доказів суд вбачає, що 07 травня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 07520-05/2024, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 20000 грн. на умовах платності, строковості та зворотності.

Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора та надісланий на номер мобільний телефону відповідача.

Відповідно до п.п. 1.1 - 1.6 кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 20000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 1,50 % річних строком на 120 днів. Дата погашення кредиту 03 вересня 2024 року.

За умовами кредитного договору відповідач зобов`язався повернути, отримані грошові кошти у визначений договором строк.

Фінансова установа виконала свої зобов`язання за кредитними договорами та надала відповідачу кредитні кошті згідно умов кредитних договорів, однак позичальник свої зобов`язання з договорами не виконав та не повернув, отримані в борг грошові кошти, внаслідок чого в нього перед кредиторами виникла заборгованість за вказаними кредитними договорами.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем грошова вимога до відповідача становить 55500,00 грн., з яких: 20000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; - 7500 грн. - заборгованість по відсоткам; - 18000 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; - 10000 грн. - заборгованість по штрафам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону України електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу положень ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд доходить висновку про доведеність укладення вказаного вище кредитного договору між відповідачем та фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем в частині стягнення суми тілу кредиту (20000 грн.).

Як вбачається з кредитного договору, долученого до матеріалів справи, договір підписано електронним підписом позичальника W2519, крім того, за умовами договору його невід`ємною частиною є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства.

Отже, відповідач був належним чином ознайомлений з умовами вказаного вище кредитного договору.

Суд вбачає, що 03 серпня 2024 року позивачем направлялася відповідачу досудова вимога (повідомлення про повернення кредиту).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Суд зазначає, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX.

Посилання відповідача на цю норму як на підставу для відмови у задоволенні позову в частині стягнення відсотків та заборгованості по простроченим відсоткам є, вочевидь, помилковим, оскільки вона не звільняє боржника від сплати основного зобов`язання (повернення кредиту та сплати процентів).

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ТОВ «Стар Файненс Груп» підлягають задоволенню в частині стягнення суми тіла кредиту та заборгованості по відсоткам та по простроченим відсоткам підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення заборгованості по відсоткам та штрафам суд зазначає, що, з урахуванням приписів Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року, позичальник (відповідач) звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення відповідно до пункту 18 відповідного розділу Перехідних положень ЦК України. Вказана норма за своєю правовою природою є імперативною процесуальною нормою, з урахуванням якої, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу.

Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, надав належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5550 грн.

Інтереси позивача ТОВ «Стар Файненс Груп» під час розгляду справи в суді першої інстанції представляла адвокат Нікіпелова Катерина Євгенівна на підставі договору про надання правничої допомоги від 17 липня 2024 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 003520 від 21 листопада 2018 року, ордеру серії ВН № 1319725.

Розмір адвокатського гонорару обумовлений пунктом 2.1 вказаного вище договору про надання правової допомоги, з фіксованим розміром адвокатського гонорару в сумі 5550 грн.

У порядку ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правову допомогу в розмірі 5550 грн. підтверджуються наданими, зазначеними вище, доказами.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат професійної правничої допомоги, та стягує витрати з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 10 - 13, 76 - 89, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» Нікіпелової Катерини Євгенівни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп», , заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 07520-05/2024 від 07 травня 2024 року у розмірі 45500 (сорок п`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., з яких:

- 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту;

- 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. заборгованість по відсоткам;

- 18000 (вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп. заборгованість за простроченими відсотками

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп», , судовий збір в розмірі 2482 (дві тисячі чотириста вісімдесят дві) грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп», , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4550 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч. 3 ст. 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2024 року.

Головуючий