Справа № 643/7537/24
Провадження № 2/643/3734/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2024 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Задорожної А.М.,

за участю секретаря судового засідання Тугайбей В.В.,

розглянувши у приміщенні Московського районного суду м. Харкова у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», в якій просили визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була надана їхній матері ОСОБА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів. Квартира до теперішнього часу не приватизована. Також у цій квартирі зареєстрований син та племінник позивачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично у ній не проживає з листопада 2017 року, а зареєстрований та проживає в республіці АДРЕСА_2 . Майно та речі ОСОБА_3 в квартирі відсутні, сплату за комунальні послуги останній не сплачує. Останнім важко оплачувати комунальні послуги за ОСОБА_3 , оскільки вони мають невеликий заробіток, у зв`язку з чим, звернулися до суду з цим позовом.

18.07.2024 ухвалою Московського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Надано строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив та відповідачу на подання заперечення.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, до його початку подали заяву, в якій просили проводити розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягали, не заперечували проти ухвалення судового рішення.

Відповідач до початку судового засідання подав заяву, в якій вказав, що дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_3 з листопада 2017 року у зв`язку з виїздом до Республіки Білорусь. Проти позовних вимог не заперечував, просив розглядати цивільну справу без його участі.

Представник третьої особи КП «Харківські теплові мережі» Вініцький М.В. до початку судового засідання через систему «Електронний суд» подав заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили позовну заяву задовольнити та судовий розгляд проводити без їх участі.

Представник третьої особи Харківська міська рада Громов О.В. до початку судового засідання через систему «Електронний суд» подав письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позовна заява є безпідставною, необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Так, позивачі, звертаючись до суду з вищезазначеною позовною заявою, не надали належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Предметом доказування у даній справі є факт не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців. Однак, позовна заява не містить доказів, які б спростовували поважні причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема щодо визнання ОСОБА_3 непрацездатною особою, знаходження її в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи, відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру тощо. Також, позивачами не доведена відсутність наміру відповідача щодо фактичного мешкання у квартирі АДРЕСА_1 , а також те, що він перешкоджає позивачам у здійсненні ними права на вільне користування зазначеною квартирою. За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Представники третіх осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомили.

Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Судом встановлено, що відповідно згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23.06.2023, виданої за запитом КП «Харківські теплові мережі», за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 3 особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 04.11.2017 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №1231 (а.с.7зв).

Згідно копії дозволу на тимчасове проживання № НОМЕР_2 ОСОБА_3 з 24.11.2017 по 10.11.2018 тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.9-10, 10зв).

Згідно копії посвідки на проживання іноземного громадянина НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , термін її дії до 28.03.2025 (а.с.11, 11зв).

За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст.71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Виходячи з положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, - позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Суд позбавлений можливості дослідити юридичні та фактичні підстави проживання та користування як позивачами, так і відповідачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували право володіння, розпорядження або користування вказаною квартирою переліченими особами тощо. Відсутні докази, які б підтверджували право власності на квартиру за позивачами, а також що вони є особами, які володіють майном (мають речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Таким чином, доводи позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відсутність у відповідача поважних причин не проживання за місцем реєстрації, а також наявність підстав вважати його особою, яка втратила право користуватися квартирою, не можуть бути прийняті судом до уваги, а відтак позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , судові витрати з відповідача не стягуються і відносяться на їх рахунок.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 .

Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, адреса місця знаходження: 61003 м. Харків, м-н Конституції, 7.

Третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, адреса місця знаходження: 61007 м. Харків, вул. Римарська, 24.

Третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», адреса місця знаходження: 61052 м. Харків, вул. Конторська, 35.

Третя особа: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», адреса місця знаходження: 61037 м. Харків, вул. Мефодіївська, 11.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.М. Задорожна