Справа № 132/3232/24
УХВАЛА

Іменем України

30 жовтня 2024 року м. Калинівка

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області Карнаух Н.П., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про встановлення фактів родинних відносин,

ВСТАНОВИВ:

До Калинівського районного Вінницької області 08.10.2024 надійшла заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення фактів родинних відносин з ОСОБА_4 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2024 визначено склад суду для розгляду цієї заяви суддю ОСОБА_5 .

За результатами розгляду цієї заяви та долучених до неї матеріалів, суддя дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам статті 318 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), а тому підлягає залишенню без руху з таких підстав.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України визначено, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, повинно бути зазначено мету, з якою заявник просить встановити цей факт.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду щодо встановлення фактів того, що померлий/загиблий ОСОБА_4 був їх батьком.

В обґрунтування цих вимог заявники вказали, що вони мають документи щодо реєстрації актів цивільного стану на підтвердження цих фактів (серед іншого, свідоцтва про їх народження). Водночас у документах, які підтверджують їх родинні стосунки із померлим/загиблим батьком є невідповідності в написанні імені померлого ( ОСОБА_6 ) та їх по батькові ( ОСОБА_7 ) без апострофу та із апострофом відповідно.

При цьому, у вказаній заяві не зазначено мету, з якою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять встановити те, що померлий/загиблий ОСОБА_4 був їх батьком.

Зокрема, заявниками у ній не наведено обставин про те, що будь-якою особою (органом, посадовою особою тощо) на теперішній час не визнається або іншим чином піддається сумніву те, що вони є синами померлого/загиблого ОСОБА_4 .

Згадане в заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на одержання ними виплати одноразової грошової допомоги за загиблого батька не може бути взято до уваги, як мета встановлення фактів цих родинних відносин, оскільки згідно із заявою ними подано до ІНФОРМАЦІЯ_1 нотаріально засвідчені заяви про відмову від одержання цієї грошової допомоги.

Системний аналіз положень частини першої статті 293, частини другої статті 315 та пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України вказує на те, що в порядку окремого провадження підлягають розгляду справи про встановлення не будь-яких юридичних фактів, а лише тих юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Зазначення у заяві мети встановлення факту, що має юридичне значення, є необхідною умовою для надання суду змоги дійти переконання щодо важливості цього факту для реалізації прав особи. Адже, відповідно до вимог частини першої статті 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено не лише відомості про факт, встановлений судом, а й мету його встановлення.

З урахуванням наведеного, незазначення у заяві мети, з якою заявник просить встановити юридичний факт, перешкоджає вирішенню питання про призначення такої заяви до розгляду.

У зв`язку з цим ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Карнауха Н.П. від 14.10.2024 заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про встановлення фактів родинних відносин з ОСОБА_4 залишено без руху. Заявникам надано строк для усунення недоліків заяви, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення їм копії ухвали.

Після цього до Калинівського районного суду Вінницької області надійшла заява від 17.10.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі №132/3232/24, згідно із якою заявники на виконання вказаної ухвали судді про залишення їх заяви без руху вказали, що метою встановлення ними факту родинних відносин із померлим/загиблим батьком є впорядкування документів.

Крім цього, заявники додатково зазначили, що вони на підставі п. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та належно її оформили. На підтвердження факту родинних відносин з їхнім померлим/загиблим батьком вони подали експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/710-m. Проте, цей висновок не підтверджує їх родинні відносини з батьком, а свідчить лише про помилки внаслідок відхилення від правописних норм української мови і зумовлені впливом російської орфографії в ситуації контактного білігвізму.

Через те, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку задля встановлення ними факту родинних відносин з їх батьком, у них виникає необхідність у зверненні до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин померлим/загиблим, оскільки такий факт породжує юридичні наслідки для кожного з них, зокрема, оформлення відстрочки та інші.

За твердженням заявників у поданій ними заяві про встановлення факту родинних відносин викладено зміст її вимог та обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та до неї додано докази, які на їх думку підтверджують їх вимоги. А надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Станом на 29.10.2024 до Калинівського районного суду Вінницької області не надходило інших відомостей про виконання вищевказаної ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області від 14.10.2024 про залишення вказаної вище заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без руху.

Розглянувши наведені у заяві від 17.10.2024 додаткові аргументи заявників суддя дійшов такого висновку.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною третьою статті 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у свої рішеннях виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998, «Круз проти Польщі» від 19.06.2001, «Мельник проти України» від 28.03.2006).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ вказав, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Верховний Суд у своїй практиці наголосив на важливості чіткого визначення мети заяви для встановлення фактів, що мають юридичне значення, підкреслив, що заяви в порядку окремого провадження повинні відповідати встановленим вимогам, серед яких важливим є зазначення мети встановлення факту. Якщо мета не вказана або неясна, суд може залишити заяву без розгляду або повернути її заявникові. Встановлення факту має бути юридично значимим, тобто повинно впливати на виникнення, зміну або припинення прав і обов`язків сторін.

Залишення заяви без руху може мати місце через недоліки, пов`язані з відсутністю чіткого обґрунтування мети встановлення факту, що вказує на важливість ретельного дотримання процесуальних вимог.

Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду, серед іншого, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 369/8687/22).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в спорах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Крім того, у пунктах 5, 6 цієї Постанови Пленум Верховного Суду України наведено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, передбачені ст. 143 ЦПК, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами

в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії, передбачені статтями 99, 103 ЦПК.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) наведено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: -факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; -встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

З урахуванням наведеного, суддя дійшов висновку, що вказана заявниками мета встановлення факту родинних відносин з померлим/загиблим батьком впорядкування документів не може вказувати на юридичне значення цього факту для заявників відповідно до положень ч. 1 ст. 293 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Оскільки впорядкування документів це технічна або організаційна дія. Це процес приведення документів у певний порядок для зручності використання чи архівування, не пов`язаний з виникненням, зміною або припиненням особистих чи майнових прав фізичних осіб, що є умовою встановлення судом такого факту.

Системний аналіз наведених положень процесуального закону та практики Верховного Суду вказує на те, що мета встановлення фактів, що мають юридичне значення, має бути пов`язана із захистом прав і законних інтересів осіб. Впорядкування документів не має значення для правового статусу заявників і не забезпечує захист їхніх інтересів, через те, що таке впорядкування не стосується правових питань.

Отже, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Вказані обставини позбавляють суддю можливості провести належні підготовчі дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, щодо визначення кола заінтересованих осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Частиною 6 ст. 185 ЦПК України встановлено, що про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Згідно із ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи те, що заявниками не усунуто недоліки заяви, визначені в ухвалі судді Калинівського районного суду Вінницької області від 14.10.2024, то заява підлягає поверненню як така, що не подана.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5, 175-177, 185, 258-261, 293, 294, 315, 353-355 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про встановлення фактів родинних відносин з ОСОБА_4 , вважати неподаною та повернути заявникам разом з усіма доданими до неї документами.

Копію заяви залишити в суді (ч. 6 ст. 185 ЦПК).

Роз`яснити заявникам, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (ч. 2 ст. 261 ЦПК України).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя