КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/235/23-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути на свою користь з АТ КБ «ПриватБанк» пеню, нараховану на підставі частини п`ятої статті 10 3акону України «Про захист прав споживачів» за період з 20 грудня 2021 року по 20 грудня 2022 року: за депозитним договором №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року пеню в сумі 658 935,85 доларів США, за депозитним договором №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року пеню в сумі 400 384,56 доларів США, за депозитним договором №SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року пеню в сумі 10 563 815,20 грн.

Зменшивши позовні вимоги в серпні 2023 року, просив стягнути пеню, нараховану на підставі частини п`ятої статті 10 3акону України «Про захист прав споживачів» за період з 24 лютого 2022 року по 20 вересня 2022 року: за депозитним договором №SAMDN1990 - 2 200 000 грн., №SAMDN3613 - 1 300 000 грн., №SAMDN8803 - 900 000 грн.

Позов мотивував тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в справі № 202/5076/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» було частково задоволено, розірвано депозитні договори №SAMDN1990, №SAMDN3613, №SAMDN8803, стягнуто суми вкладів разом із нарахованими процентами, проценти за період з 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року, 3 % за період з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року, пеню за період з 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 року, інфляційні втрати. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в частині стягнення вкладів та відсотків залишено без змін. Від стягнення пені у справі № 202/5076/19 позивач відмовився. Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року в частині стягнення вкладів та відсотків залишено без змін.

Враховуючи, що рішення суду, яке набрало законної сили, банком не виконується, з метою спонукати банк якнайшвидше виконати своє зобов`язання перед ОСОБА_1 , він змушений звернутися до суду з даним позовом. Порушення права клієнта на можливість вільно розпоряджатися своїм майном, в даному випадку коштами, переданими банку у тимчасове користування, продовжується вже більше 8 років. Отже, вимога позивача про стягнення пені, базою нарахування якої є розмір процентів на суму вкладу, за період до дня фактичного виконання зобов`язання є законною та обґрунтованою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов задоволено, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 24 лютого 2022 року по 20 вересня 2022 року пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»: за договором № SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року в розмірі 2 200 000 грн.; за договором № SAMDN3613 від 16 липня 2012 року в розмірі 1 300 000 грн.; за договором № SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року в розмірі 900 000 грн.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в рішенні безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в явно завищеному розмірі, такому, що не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності та засадам цивільного судочинства.

Вказував, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ст. 509 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності суд має право її зменшити. Однак суд фактично проігнорував вказані приписи чинного законодавства, стягнув пеню фактично у тому ж розмірі, який був заявлений позивачем, формально зазначивши про начебто її суттєве зменшення, яка взагалі не відповідає принципам розумності та пропорційності. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із способу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зі змісту ст. 551 ЦК України випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки суд повинен встановити співмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин. Вказані обов`язки судом першої інстанції виконані не були в порушення приписів ст. 551 ЦПК України.

Наводив зміст ст. 22 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказував, що відсотки, які отримує вкладник від розміщення коштів на депозитному рахунку у банківській установі, є його доходом та прибутком та, відповідно, можуть бути віднесені до збитків згідно ст. 22 ЦК України.

Вважав, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції проігнорував правозастосовну практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах щодо стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 201/18575/17, від 20 грудня 2019 року в справі № 757/18997/18-ц, від 20 січня 2020 року в справі № 757/53464/18, які переконливо свідчать про те, що чинне законодавство передбачає неустойку в якості способу виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд, задля усунення явної її неспіврозмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Не погоджувався з доводами відповідача, що судом першої інстанції було нібито проігноровані приписи ст. 551 ЦК України, які дають право суду зменшити розмір неустойки. Пояснював, що в заяві про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь за депозитними договорами SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року - 377 308,47 доларів США пені, SAMDN3613 від 16 липня 2012 року - 229 261,29 доларів США пені, SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року - 6 048 869,51 грн. пені.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року у справі № 202/5076/19 позивачу було присуджено за депозитними договорами SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року - 60 176,79 доларів США відсотків, SAMDN3613 від 16 липня 2012 року - 36 564,80 доларів США відсотків, SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року - 964 731,98 грн. відсотків.

Присуджені рішенням суду першої інстанції суми пені (2 200 000 грн., 1 300 000 грн., 900 000 грн.) є приблизним грошовим еквівалентом сум присуджених відсотків.

Вказував, що судом першої інстанції було застосовано приписи ст. 551 ЦК України, зменшивши заявлені до стягнення суми більш ніж у 6 разів. Суд прийшов до вірного висновку, що вимога позивача про стягнення пені за період до дня, в який набрало законної сили рішення суду про розірвання депозитних договорів, є повністю законною та обґрунтованою.

Наголошував, що пеня має превентивну функцію, а загроза її неухильного накладення має призводити до втрати економічного інтересу в порушенні зобов`язання.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року про те, що пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, і дія цього закону поширюється на спірні правовідносини до моменту припинення договірних відносин.

Також в постанові від 25 січня 2022 року (справа № 761/16124/15) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу.

Посилався на сталість судової практики Верховного Суду за позовами вкладників АТ КБ «ПриватБанку», в якій суди враховують тривале та безпідставне невиконання банком законних вимог його вкладників та недобросовісну поведінку банку, і приходять до висновку про наявність правових підстав для стягнення пені, яку вимагають стягнути позивачі, до приблизного гривневого еквіваленту відсотків, які мають бути стягнуті з банку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов про захист прав споживачів і стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» прострочив виконання зобов`язання з повернення сум депозитних вкладів та нарахованих на них процентів, а тому до моменту розірвання договору рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 21 вересня 2022 року, позивач має право на стягнення суми пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судом встановлено, що у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в справі № 202/5076/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано депозитний договір від 29 квітня 2008 року № SAMDN1990 з особовим рахунком № НОМЕР_1 ) та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом із нарахованими процентами станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 127 874,17 доларів США; проценти за період із 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 60 176,79 доларів США; 3 % річних за період із 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 15 167,95 доларів США, а всього - 203 218,91 доларів США; пеню за період із 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 1 167 949,49 грн із відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів.

Розірвано депозитний договір від 16 липня 2012 року № SAMDN3613 з особовим рахунком № НОМЕР_2 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом із нарахованими процентами станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 81 802,32 доларів США; проценти за період із 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 36 564,80 доларів США; 3 % річних за період із 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 9 614,30 доларів США, а всього - 127 981,42 доларів США; пеню за період із 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 736 953,65 грн. із відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів.

Розірвано депозитний договір від 31 серпня 2012 року № SAMDN8803 з особовим рахунком № НОМЕР_3 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом із нарахованими процентами станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 688 814,05 грн.; проценти за період із 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 964 731,98 грн.; 3 % за період із 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 105 630,24 грн.; пеню за період із 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 1 794 320,70 грн.; інфляційні втрати за період із 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 214 500,48 грн., а всього - 3 767 997,45 грн. із відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 202/5076/19 апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 14 407,50 грн за рахунок держави.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року в справі № 202/5076/19 заяви представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про відмову від частини позовних вимог, задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позову до АТ КБ «ПриватБанк про стягнення неустойки (пені) із АТ КБ «ПриватБанк» за депозитними договорами та в цій частині визнано нечинними рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» у частині позовних вимог про стягнення неустойки (пені). Відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за депозитними договорами з нарахованими процентами і в цій частині справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 202/5076/19 апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за депозитними договорами з нарахованими процентами - залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з банку суми вкладу за депозитними договорами та нарахованими процентами, оскільки само по собі звернення позивача 08 жовтня 2014 року із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними з 10 жовтня 2014 року без виплати банком клієнту відповідних коштів відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року в справі № 202/5076/19 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року залишено без змін (а. с. 8 - 15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зауважила, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.

Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону України № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ; у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із Законом № 1023-ХІІ є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні законів № 2664-III та № 1023-ХІІ, але не в розумінні ЦК України.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до відплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд фактично проігнорував приписи ч. 3 ст. 551 ЦК України, стягнув пеню фактично у тому ж розмірі, який був заявлений позивачем, формально зазначивши про начебто її суттєве зменшення, яка взагалі не відповідає принципам розумності та пропорційності, не встановив баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин, апеляційний суд виходить із наступного.

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий висновок зробили Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постанові від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 83-85), зазначивши, що одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20). Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Схожі висновки викладені Великою Палатою у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 757/509/21.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом, позивач надав розрахунок пені за кожним депозитним договором за період з 24 лютого 2022 року по 20 вересня 2022 року, базою для нарахування якої, за кожним депозитним договором є проценти.

З огляду на положення частини третьої статті 551 ЦК України суд першої інстанції зменшив розмір пені до розміру стягнутих рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року процентів в приблизному еквіваленті до курсу НБУ відповідної іноземної валюти до гривні на день ухвалення оскарженої постанови.

Таке зменшення не суперечить положенням частини третьої статті 551 ЦК України.

Апеляційний суд враховує, що з урахуванням курсу валют НБУ станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції 17 квітня 2024 року становив 39,5737 грн. за 1 долар США, відтак в дійсності еквівалент в гривні складав навіть більше, ніж було стягнуто судом (за договором SAMDN1990 підлягало стягненню 60176,79 х 39,5737 = 2 381 418,23 грн., за договором SAMDN3613 підлягало стягненню 36564,80 х 39,5737 = 1 447 004,43 грн., за договором SAMDN8803 підлягало стягненню 964 731,98 грн.).

Крім того, ухвалюючи оскаржені судові рішення та визначаючи розмір пені, не можна залишити поза увагою і конкретні обставини справи, яка переглядається, зокрема кількість депозитних договорів, за якими позивач зміг повернути належні йому кошти лише за результатами довготривалого судового розгляду, розмір депозитів, який є значним.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 травня 2024 року у справі № 175/1713/18.

За встановлених обставин, висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору не суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 201/18575/17, від 20 грудня 2019 року в справі № 757/18997/18-ц, від 20 січня 2020 року в справі № 757/53464/18, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.

Незгода АТ КБ «ПриватБанк» із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

При розгляді даної апеляційної скарги апеляційним судом також враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 755/2757/15-ц (провадження № 61-16834св23) за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи НБУ, ТОВ«Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів, в якій Верховним Судом досліджувалися аналогічні обставини та вирішувалася підставність стягнення пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , але за інший період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.