Справа № 214/6854/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати протиправним та незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі Відповідач) за №472/к від 09.07.2024 року про його звільнення з посади заступника начальника цеху з електроустаткування електрослужби доменного цеху №2, поновити його на роботі з дати звільнення та стягнути з Відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, який на час подання даної позовної заяви до суду складає 33503 грн. 52 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем. Так, остання займана позивачем посада була заступник начальника доменного цеху №2. Згідно наказу №365 від 03.04.2024 року «Про внесення змін до організаційної структури управління департаменту з виробництва чавуну та сталі» у зв`язку з зупиненням експлуатації комплексу доменної печі №9 доменного цеху №2 та установки брикетування доменного цеху №1, а також у зв`язку з перерозподілом функцій і обов`язків між керівниками підрозділів департаменту з виробництва чавуну та сталі було виключено з організаційної структури управління та штатного розпису департаменту з виробництва чавуну та сталі «Доменний цех №2». 09 липня 2024 року, відповідно до наказу (розпорядження) №472/к про припинення трудового договору від 09.07.2024 року, позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі його особистої заяви від 02.07.2024 року. Однак, позивач стверджує, що під час його звільнення не було дотримано визначеної процедури, а саме йому не було належним чином запропоновано відповідну посаду під час скорочення, позаяк під час реорганізації та скорочення його посади, йому в усній формі було запропоновано посаду заступника начальника цеху №1, якої немає серед штатних посад підприємства, що унеможливило визначити шкідливі фактори посади, адже позивач є інвалідом 3 групи та відповідно до карти умов праці, займана позивачем посада не суперечила стану його здоров`я та не мала протипоказань, на відміну від запропонованої посади начальника цеху №1, адже шкідливі умови праці суттєво різні. Так, позивач зазначає, що його звільнення у зв`язку із виходом на пенсію є більш прийнятним для нього, ніж звільнення за невідповідністю за станом здоров`я, позаяк відповідно до п. 6.15 колективного договору, діючого на підприємстві, під час звільнення працівника у зв`язку з виходом на пенсію, йому виплачується одноразова грошова допомога в залежності від стажу роботи, від 20 років і більше тримісячний заробіток, а при звільненні за невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи, виплачується 1 оклад заробітної плати. Враховуючи зазначене, позивач зазначає, що є достатньо підстав вважати, що Відповідач змусив його написати заяву на звільнення у зв`язку із виходом на пенсію, створивши для нього не прийнятні, не справедливі, протиправні умови праці та умови звільнення, які прямо суперечили його інтересам, за захистом яких він вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2024 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено, зокрема Відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідач скористався своїм правом та надав до суду письмовий відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, позаяк згідно особисто поданої позивачем заяви від 02.07.2024 року, він просив звільнити його з 09 липня 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України та згідно наказу (розпорядження) №472/к від 09.07.2024 року, позивач був звільнений з підприємства з 09 липня 2024 року у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, із зазначенням підстави звільнення як «особиста заява працівника від 02.07.2024 року». Таким чином, роботодавцем було правомірно проведено звільнення позивача без порушення з боку підприємства процедури звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке відбулось на підставі особисто поданої позивачем заяви та у визначений позивачем строк. Щодо правомірності проведення процедури вивільнення позивача, то представник Відповідача зазначила, що предметом позовних вимог у даному випадку є поновлення позивача на роботі, яке відбулось на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з чим будь-які обставини вивільнення позивача на підставі ст. 49-2 КЗпП України не впливають на правомірність його звільнення за ст. 38 КЗпП України, оскільки порядки звільнення за вказаними статтями є відмінними, кожен з яких пов`язаний з проходженням певних організаційних процедур в процесі звільнення та ніяк не кореспондуються один з одним. Так, оскільки позивач 02 липня 2024 року звернувся до роботодавця з заявою про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України та був звільнений з підприємства 09 липня 2024 року, то визначена законодавством процедура щодо його вивільнення не була завершена і припинилась його звільненням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Позивач та його представник, у свою чергу, правом надання відповіді на відзив не скористались.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання учасників провадження про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, згідно копії трудової книжки на ім`я позивача, останній 01 квітня 1992 року був прийнятий на роботу електромонтером по ремонту електроустаткування 4 розряду в Доменний цех №2 підприємства Відповідача та, як убачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, останньою займаною ним посадою була посада заступника начальника цеху з електроустаткування електрослужби доменного цеху №2.

Згідно наказу №365 від 03.04.2024 року «Про внесення змін до організаційної структури управління департаменту з виробництва чавуну та сталі», з яким позивача було ознайомлено під особистий підпис 24 квітня 2024 року, у зв`язку з зупиненням експлуатації комплексу доменної печі №9 доменного цеху №2 та установки брикетування доменного цеху №1, а також у зв`язку з перерозподілом функцій і обов`язків між керівниками підрозділів департаменту з виробництва чавуну та сталі було вирішено на базі та за рахунок чисельності штатних одиниць доменного цеху №2 створити нові дільниці у складі доменного цеху №1 департаменту з виробництва чавуну та сталі. Крім того, пп. 2.4 п. 2 вказаного Наказу було вирішено внести зміни до організаційних структур управління та штатних розписів структурних підрозділів департаменту з виробництва чавуну та сталі, зокрема виключити штатні одиниці згідно з додатком 4 до цього наказу, серед переліку посад якого є посада «Заступник начальника цеху з електроустаткування. Електрослужба.» ДЦ №2, яку на той момент займав позивач.

Згідно Попередження про майбутнє звільнення з пропозицією іншої роботи від 24.04.2024 року, яке цього ж дня було вручено позивачу під особистий підпис, позивач був попереджений про можливе майбутнє звільнення з підприємства із займаної ним посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України не раніше ніж 10 липня 2024 року, а також було запропоновано йому для ознайомлення та вибору робочого місця в межах підприємства список вакансій, наявних на підприємстві станом на 24 квітня 2024 року.

Однак, згідно Акту №1 про відмову від переводу від 24.04.2024 року, наданого для ознайомлення позивачу та цього ж дня, тобто 24 квітня 2024 року, ним підписаного, останній від пропозицій переведення на зазначені в переліку вакантні посади в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства позивач відмовився.

Разом з тим, згідно особисто наданої позивачем на ім`я генерального директора підприємства заяви від 02.07.2024 року, позивач просив звільнити його за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України з 09 липня 2024 року.

Так, відповідно до Наказу (розпорядження) №472/к про припинення трудового договору від 09.07.2024 року, з яким позивач був ознайомлений також під особистий підпис, він був звільнений з підприємства з 09 липня 2024 року у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України із зазначенням підстави звільнення як «особиста заява працівника від 02.07.2024 року».

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 12 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Отже, ст. 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

При цьому, за змістом ст. 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави та сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.

Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 року у справі №359/2642/16-ц.

Так, згідно матеріалів даної справи позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 09 липня 2024 року, вказавши причину «у зв`язку з виходом на пенсію», що, в свою чергу, згідно викладених вище правових норм, покладало на роботодавця обов`язок звільнити працівника у визначений ним у заяві строк, а саме 09 липня 2024 року, а відтак, роботодавцем було правомірно проведено звільнення позивача на підставі його особистої заяви, про що було видано відповідний розпорядчий документ, з яким позивач був ознайомлений в день його видачі та зауважень щодо незгоди з ним під час ознайомлення не висловив.

Вказані обставини свідчать про відсутність порушень з боку Відповідача щодо здійснення процедури звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої заяви позивача та у визначений самим позивачем строк, а відтак між позивачем та Відповідачем було досягнуто згоди щодо звільнення позивача та саме з визначеної ним дати.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем заяви про відкликання заяви про звільнення.

Доводи позивача про те, що Відповідач змусив його написати заяву про звільнення, створивши для нього не прийнятні, не справедливі, протиправні умови праці та умови звільнення, які прямо суперечили його інтересам також не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих сторонами, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту того, що заява про звільнення була написана ним під примусом зі сторони Відповідача.

В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Стосовно доводів позивача щодо порушення Відповідачем процедури його вивільнення, що на його думку послугувало підставою для написання заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію, що було більш прийнятним для позивача зі сторони матеріального забезпечення, як він зазначив у своїй позовній заяві, то суд зазначає, що такі доводи не заслуговують на увагу, позаяк предметом позовних вимог у даному випадку є поновлення на роботі позивача, звільнення якого відбулось на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), у зв`язку з чим будь-які обставини вивільнення позивача з урахуванням положень ст. 49-2 КЗпП України не впливають на правомірність його звільнення саме за ст. 38 КЗпП України, оскільки порядки звільнення за вказаними статтями є відмінними, кожен з яких пов`язаний з проходженням певних організаційних процедур в процесі звільнення та ніяк не кореспондуються один з одним. Більш того, суд зазначає, що у разі недотримання роботодавцем процедури вивільнення позивача, останній не був позбавлений можливості оскаржити таку процедуру.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 18 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, суд зазначає, що ним на підставі наданих сторонами доказів було перевірено підстави проведення звільнення позивача та відповідність здійснення процедури звільнення вимогам законодавства та встановлено відсутність порушень з боку Відповідача у процедурі звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої ним заяви, за зазначеної ним підстави та у визначений самим позивачем строк, а відтак відповідало його волевиявленню, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивача та його поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, то суд зазначає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимог про визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивача та його поновлення на роботі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 77, 78, 81, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (код , юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, 1) про поновлення на роботі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.