Постанова

Іменем України

29 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/15208/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 02 липня 2024 року

в складі судді Данілової Т. М.

у цивільній справі №752/15402/23 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому посилаючись на заволодіння нерухомим майном відповідачів на підставі договору оренди, після закінчення строку якого останні не пред`являли вимоги про його повернення, просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на 11/20 частин будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_2 , а також на 9/20 частин вказаного будинку, що належали ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову посилався на те, що між ним та відповідачами укладено договір найму будинку від 13.02.2002, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,4 м2. Згідно п. 1 вказаного договору найму строк користування житловим будинком становить 2 роки. Після закінчення строку договору договір вважається припиненим та не може бути поновленим (п. 10). Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 (11/20 частин) на підставі рішення народного суду Харківського району м. Києва від 24.11.1992 року, зареєстрованого в БТІ 21.04.1994 року за реєстровим №11498, а також за ОСОБА_3 (9/20 частин) на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №2 від 06.10.1999 року №3-3894, зареєстрованого в БТІ за реєстровим №11498.

Вказував, що в погоджений між ним та відповідачами дату і час останні для повернення будинку з найму не з`явилися. В подальшому такі зустрічі постійно переносилися з вини відповідачів, а позивач продовжував постійно користуватися будинком без оплати грошових коштів на користь відповідачів. Зі сплином часу зв`язок з відповідачами було втрачено. Проживаючи у вказаному будинку, позивач утримує його в належному стані, сплачує комунальні послуги а інші витрати, зберігає в ньому свої речі. Він здійснив поточний ремонт та капітальний ремонт за власні кошти, продовжуючи, таким чином, відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном протягом більше ніж 15 років.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, адже суд першої інстанції застосував норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції відмовлено у позові з обґрунтуванням не доведенням позивачем обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, однак суд не врахував, що він звертався з позовом з підстав, передбачених ч. 3 ст. 344 ЦК України, а саме на заволодіння нерухомим майном відповідачів на підставі договору оренди, після закінчення строку якого останні не пред`являли вимоги про його повернення, а його володіння тривало більш як 15 років, що відноситься до спеціальних умов набуття права власності, а не до загальних.

Відтак, правило, щодо наявності загальних умов набуття власності за давністю володіння, визначених ч. 1 ст. 344 ЦК України, у їх сукупності не застосовується у випадку коли законом встановлені спеціальні умови набуття права власності за набувальною давністю, як то визначено ч. 3 ст. 344 ЦК України.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні надав пояснення, тотожні зазначеним в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, з підстав наведених в ній.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, по перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено, що право власності на 11/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду Харківського району м. Києва від 24.11.1992 року, зареєстрованого в БТІ 21.04.1994 року за реєстровим №11498.

Право власності на 9/20 частин вказаного житлового будинку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №2 від 06.10.1999 року №3-3894, зареєстрованого в БТІ за реєстровим №11498 (а. с. 40).

Звертаючись у суд з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що 13 лютого 2002 року між ним та відповідачами укладено договір найму будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,4 м2 на строком на 2 роки, без права продовження. Копію вказаного договору останній долучив до позовної заяви.

Оскільки він був добросовісним набувачем за договором найму, строк якого закінчився 13 лютого 2004 року, він відкрито, безперервно володів вказаним нерухомим майном протягом більше ніж 15 років, а відповідачі не пред`являли вимоги про його повернення, то вважав, що він набув право власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Отже, для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно за ч. 3 ст. 344 ЦК України визначальною умовою є підстава заволодіння майном, а саме договір.

Тобто для визнання права власності за ч. 3 ст. 344 ЦК України безумовною умовою набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09.07.2019 у справі №920/999/16.

Як уже вказувалось вище, позивач, як на добросовісність набуття спірного будинку у володіння, посилався на укладений між ним та відповідачами договір найму спірного будинку від 13.02.2002, тобто до набрання чинності ЦК України.

За обставинами даної справи вбачається, що правовою підставою (титулом) заволодіння спірним став договір найму від 13.02.2002, то перевірці підлягають обставини укладання вказаного договору у відповідності до норм законодавства, чинних на час укладання такого договору.

Відповідно до частини 3 статті 277 ЦК УРСР 1963 року договір найму жилого приміщення укладається, змінюється і розривається на умовах і в порядку, які визначаються законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму (ч. 2 ст. 158 ЖК Української РСР).

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 48 ЦК УРСР 1963 року).

Позивачем не доведено обставин додержання форми договору найму будинку від 13.02.2002, адже відсутні докази реєстрації даного договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється, а відтак недоведеною є обставина добросовісності заволодіння чужим майном.

Відтак, заволодіння ОСОБА_1 спірним будинком, на підставі договору найму, форма якого не була дотримана відповідним вимогам чинного на час його укладання законодавства виключає обставини добросовісності заволодіння спірним майном, а відтак і можливістю набути право власності за набувальною давністю за ч. 3 ст. 344 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, оскільки посилання суду першої інстанції на положення ч. 1 ст. 344 ЦК України, в той час як позивач просив визнати право власності на спірне майно за набувальною давністю з підстав, передбачених ч. 3 ст. 344 ЦК України, в силу положень ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом викладення мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська