печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.

при секретарі Гаманюк О.С.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку позовного загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 про стягнення коштів у порядку регресу. Позов обґрунтовано тим що ОСОБА_4 з 15.10.2004 року по 25.03.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 06.06.2008 року між позивачем ОСОБА_4 та акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено кредитний договір № 10-29/7279 на суму 515 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 відсотків річних. На забезпечення даного договору позивач передав в іпотеку садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0100. Позивач заявляє що договори були укладені за згодою його дружини. Також зазначає що згідно прийнятого рішення від 16 грудня 2014р. кредит був погашений на умовах добровільного погашення розмірі 70 відсотків від загальної заборгованості за тілом кредиту, а інша сума була прощена, що підтверджується довідкою банка від 23 березня 2016р. Вказана довідка містить відомості про анульовані суми боргу за кредитом у розмірі 4 755 690,43 грн, відсотки за кредитом відсотки за кредитом у сумі 483780,82 грн. Довідкою від 8 січня 2015 року, виданої банком, зазначена сума анульованої решти боргу у сумі 2 039 358,21 грн та відсотки за кредитом 483 780,82 грн. Також зазначає, що на підставі вказаного прощення боргу позивач сплатив податки з доходів у сумі у сумі 438 462,01 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 61 та 65 СК України ст. 544 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 половину суми коштів, що були сплачені ним як податок з доходу фізичної особи у розмірі 219 231,00 грн. ОСОБА_2 заперечила проти задоволення заявлених позовних вимог. Вказує, що про укладення кредитного договору дізналась тільки після розлучення, згоди на його укладення не надавала, а кошти про які заявляє позивач, отримані від банку не використовувались в інтересах та на потреби сім`ї, не надано доказів використання таких коштів на потреби сім`ї, а придбання нерухомого майна відбувалось до моменту укладення договору та отримання кредиту. Зазначає також, що до матеріалів справи не надано документи про перерахування грошових коштів в оплату договору з придбання нерухомого майна. Надані документи, які підтверджують надання її згоди містять підпис іншої особи, а не відповідачки, що підтверджується висновком експертизи, і вказує, що ніякої згоди подружжя на укладання такого договору надано не було. Також вказує, що податкові обов`язки, які виникли у позивача не є зобов`язанням, яке покладає на неї солідарну відповідальність, а тому не є підставою для стягнення коштів з неї у порядку регресу Суд заслухавши поясненян сторін, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.10.2004 року укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 06.06.2008 року було укладено кредитний договір № 10-29/7279 на суму 515 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 відсотків річних. Мета використання, що зазначена у п. 1.2. кредитного, на придбання нерухомого майна. За умовами підпункту 1.3.1 п. 1.3. кредитного договору зазначено, що кредитор укладає з позичальником ОСОБА_4 у день укладення даного договору договір іпотеки у якості забезпечення виконання свого зобов`язання з повернення кредиту та передає в іпотеку нерухоме майно: садовий будинок з позначкою літера «А» загальною площею 525,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0100. За положеннями п. 2.1. та 2.2. кредитного договору № 10-29/7279 від 06.06.2008 року надання кредиту здійснюється після укладення вказаного у п. 1.3. кредитного договору іпотечного договору шляхом видачі готівкою коштів з позичкового рахунку позичальника, а моментом видачі коштів є момент видачі таких коштів у готівці. Документів, що підтверджують видачу коштів в матеріали справи не надано. Умови укладеного позивачем кредитного договору не вказують конкретну мету їх укладення на придбання саме зазначеного позивачем нерухомого майна. Також відсутні докази отримання та дати отримання коштів, докази використання коштів. Аналізуючи умови укладеного договору суд приходить до висновку, що на момент укладення кредитного договору позичальник заявляє про передачу в іпотеку нерухомого майна у якості забезпечення. За вимогами ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», в редакції, що діяла на моменту укладення договору іпотеки та кредитного договору передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Умовами укладеного позивачем кредитного договору передбачено про передачу в іпотеку нерухомого майна. Відсутні застереження, що в іпотеку передається майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. 06.06.2008 року укладено іпотечний договір №02-10/2191, за умовами якого ОСОБА_4 у якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за кредитним договором № 10-29/7279 передав в іпотеку садовий будинок з позначкою літера «А» загальною площею 525,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0100. Іпотечний договір №02-10/2191 від 06.06.2008 року також підтверджує, що на момент його укладення зазначене у ньому нерухоме майно належало ОСОБА_4 . Таким чином, системний аналіз вказаних норм та наданих доказів вказує, що розпоряджатись майном має право особа, яке є власником такого майна. Заявляючи у п. 1.3.1. укладеного кредитного договору, що після укладення його позичальник передає у заставу відповідне майно, свідчить, що як до, так і на момент укладення кредитного договору позичальник вже мав права власності на таке нерухоме майно. При цьому тільки після укладення кредитного та іпотечного договорів позичальник міг отримати кошти від банку. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Відомості про укладення іпотечного договору за згоди ОСОБА_2 відсутні. До суду надана копія заяви від 06.06.2008 року, за якою ОСОБА_2 надає згоду ОСОБА_4 на укладення вищевказаного кредитного договору. Згідно висновку експерта № 332/03.2024 за результатами проведення почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у рядку із зображенням друкованого запису «( ОСОБА_5 » безпосередньо зліва від зображення вказаного друкованого запису у технічній копії заяви від імені ОСОБА_2 від 06 червня 2008 року про надання згоди ОСОБА_4 на укладення договору кредиту № 10-29/7279, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 . Судом ухвалою від 27.07.2023 року, яка неодноразово направлялась до банку, було задоволено клопотання відповідача про витребування оригіналу заяву. У відповідь отримано лист банку від 15.02.2023 року про знищення за закінченням терміну зберігання документів - оригіналу кредитного договору №10-29/7279 від 06.06.2008 року з додатками та заявами до нього. Інших доказів, які б підтверджували надання згоди іншого з подружжя на укладення кредитного договору, отримання та використання коштів кредиту суду не було надано. За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України). Доказів, які б свідчили про отримання грошових коштів та їх використання, в тому числі на придбання зазначеного нерухомого майна, надано не було. При цьому, судом на підставі умов, викладених в укладених позивачем кредитному та іпотечному договорів встановлено, що на момент їх укладення ОСОБА_4 заявляв про передачу та передавав банку нерухоме майно, що йому належало на момент укладення кредитного договору, а не майна, яке мало бути придбане у майбутньому. Докази прощення банком боргу підтверджують припинення боргових зобов`язань позивача станом на 08.01.2015 року, проте не підтверджують моменту видачі грошових коштів, як визначено умовами п. 2.1, 2.2. кредитного договору, або їх використання. Також суд критично ставиться до тверджень позивача про обізнаність відповідачки про укладення такого договору за згоди іншого з подружжя, оскільки наданим висновком експерта спростовується факт підписання заяви ОСОБА_2 06.06.2008 року, що вказує на відсутність згоди останньої на укладення такого договору. Крім того, в судовому засідані встановлено, що предмет позову не стосується поділу майна подружжя. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім (Правова позиція ВСУу справі № 6-486цс16). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. (Правовий висновок ВСУ у справі № 6-539цс16). Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23,24 Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Внаслідок придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області розглянута справа № 742/1760/15-ц, де предметом розгляду є поділ спільного майна подружжя, яка вже була предметом розгляду у ВС. В межах розгляду цієї справи про поділ спільного майна подружжя позивачем не заявлялись вимоги щодо зобовязань чи наслідків, які виникли за згаданим кредитним договором. Посилаючись в обґрунтування своїх доводів на положення ст.ст.61, 65 СК України, позивач зазначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Проте позовні вимоги позивачем заявлені з урахуванням виконання ним не зобов`язання за укладеним договором, а сплати податку, який він сплатив на підставі п. 164.2.17 ст. 164, п. 179.7 ст. 179 ПК України. Природа обов`язку, що виникає в силу закону, та порядок його виконання обов`язку не є тотожним виникненню цивільних прав та обов`язків, до яких відсилає ст.ст. 61, 65 СК України. Глава 48 Цивільного кодексу України регулює зобов`язальні правовідносини. Боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ст. 544 ЦК України).Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (п. 7.3. ст. 7 ПК України). Солідарна відповідальність у зобов'язальному праві відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов'язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Солідарні зобов'язання виникають лише у випадках, спеціально передбачених законом або договором. Слід наголосити, що закон повинен прямо встановлювати солідарність зобов`язання в тих чи інших випадках, якщо вимоги про солідарне стягнення ґрунтуються на нормах закону. При цьому ознакою солідарних зобов`язань є множинність зав`язків - кожен солідарний боржник/кредитор зв`язаний особливим і незалежним від інших юридичним зв`язком. Це означає, що відповідну суму грошових коштів може сплатити або має сплатити будь-який з боржників у солідарному обов`язку перед кредитором. Податковий кодекс України не містить положень, за якими покладається обов`язок зі сплати податків та зборів на іншу особу, крім податкового агента або самого платника податків, а також конкретних окремих підстав, прямо визначених Податковим кодексом України. В даному конкретному випадку відсутні норми податкового законодавства, що покладають обов`язок на відповідача, як іншого з подружжя, сплатити податок з доходів фізичної особи позивача. Грошове зобов`язання за укладеним кредитним договором було припинено шляхом прощення, що підтверджується наданими судом доказами. З урахуванням системного аналізу вказаних вимог закону у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача як з солідарного боржника частини сплачених позивачем у якості податку з доходу фізичної особи грошових коштів. Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 23, 202, 203, 205, 207, 237, 1046 ЦК України, Закону України «Про Іпотеку», ст. ст. 61,65 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку регресу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_4 : АДРЕСА_2

відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_3

Дата складання повного тексту рішення 22.07.2024 р

Суддя Т.В.Остапчук