ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 214/6722/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 вересня 2024 року ,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 10 травня 2020 року по 05 березня 2022 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивач є власником автомобіля марки КІА К5, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким у період спільного проживання користувався відповідач.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 потрапив на належному їй автомобілі у дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим її транспортному засобу було завдано пошкоджень.

У зв`язку з війною позивач змушена була виїхати з України та у період з 09 березня 2022 року по 26 липня 2023 року вона перебувала з дітьми за кордоном.

31 серпня 2022 року позивач отримала від страхової компанії страхове відшкодування за ремонт автомобіля в сумі 100 613,44 грн, та оскільки відповідач перебував в Україні за усною з ним домовленістю вона перерахувала йому 100 000 грн на ремонт автомобіля. Однак відповідача не доплатив за ремонт 15 000 грн, витративши їх на власні потреби, тому задля ремонту її автівки, вона перерахувала 15 000 грн безпосередньо майстру, а відповідач зобов`язався повернути кошти у вказаній сумі, які були витрачені ним на власні потреби.

На підтвердження цього факту ОСОБА_2 19 червня 2023 року написав власноруч розписку, відповідно до тексту якої він отримав 31 серпня 2022 року від позивача кошти на ремонт автомобіля та зобов`язується повернути їй 15 000 грн до 24 липня 2023 без відсотків, що підтвердив своїм підписом.

На підставі наведеного вище позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 15 000 грн за договором позики від 19 червня 2023 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 19 червня 2023 року у розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 1 073 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ніяких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем немає, грошей в сумі 15 000 грн від позивачки він не отримував, на момент спірних правовідносин позивачка перебувала за кордоном та жодних достовірних доказів про те, що вона дійсно позичила йому коштів та перерахувала на карту, матеріали справи не містять.

Апелянт зауважує, що він дійсно у січні 2022 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду на автомобілі позивачки, однак винним у пригоді було визнано іншого водія, який був в іншому авто. Не порадившись з юристом він повірив ОСОБА_1 про свою винуватість та погодився допомогти їй в ремонті автівки: знайшов майстра з ремонту, домовився про ремонт та відвіз автівку на ремонт.

Проте позивачка постійно намагалася нав`язати йому безпідставну сплату 15 000 грн, погрожувала, що не дасть побачень з їх спільною дитиною, просила наперед дати їй якісь гарантії під її диктовку, створюючи для нього фіктивний борг, що підтверджується листуванням між ними в соціальних мережах. Позивачка дійсно перерахувала йому кошти в сумі 100 000 грн на його картку, як виплачене страхове відшкодування, залишок після ремонту автівки в сумі 1 300 грн був повернутий ним позивачці, що підтверджується платіжним документом.

Зауважує на тому, що доказів про сплату ОСОБА_1 додаткових 15 000 грн. майстру на ремонт автівки, матеріали справи не містять, тому оскільки позивачка намагається ввести суд в оману та заволодіти незаконно чужими коштами шляхом безпідставної вимоги до нього, просить відмовити у задоволенні вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 19 червня 2023 року ОСОБА_2 написав власноруч розписку про те, що отримав 31 серпня 2022 року від ОСОБА_1 грошові кошти на ремонт автомобіля марки КІА К5 НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 і зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 грн своєчасно до 24 липня 2023 року без відсотків.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання суду не надано, борг позивачу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

З матеріалів справи слідує, що 19 червня 2023 року ОСОБА_2 написав власноруч розписку про те, що отримав 31 серпня 2022 року від ОСОБА_1 грошові кошти на ремонт автомобіля марки КІА К5 НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 і зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 грн своєчасно до 24 липня 2023 року без відсотків.

Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд першої інстанції, виходячи зі змісту розписки та договору позики, вірно зазначив, що оскільки позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 15 000 грн, та останній зобов`язався її повернути у строк до 24 липня 2023 року, але не виконав свій обов`язок, то позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

Доводи відповідача про те, що ніяких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем немає, грошей в сумі 15 000 грн від позивачки він не отримував та позивачка постійно намагалася нав`язати відповідачу безпідставну сплату 15 000 грн, погрожувала, що не дасть побачень з їх спільною дитиною, просила наперед дати їй якісь гарантії під її диктовку, створюючи для нього фіктивний борг, що підтверджується листуванням між ними в соціальних мережах келією суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Ураховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.

Однак відповідач ОСОБА_2 в судовому порядку із вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що перепискою сторін підтверджується відсутність у нього будь-яких зобов`язань перед позивачкою, оскільки скріни переписки стороною відповідача датовані 11 червня (без року), та в них мова йдеться про з`ясування між сторонами розміру коштів, витрачених на ремонт автомобіля, в даній переписці відсутності психологічного впливу на ОСОБА_3 . А надані стороною позивача скріни переписки датовані 17 червня (без року), містять згоду ОСОБА_2 щодо наявності у нього боргу в сумі 15 000 грн та строки їх виплати.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: