Справа № 2-1134/09
Провадження № 4-с/161/65/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2024 м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.

за участю секретаря судового засідання Семенової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті у Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,заінтересована особа: АТ «РВС БАНК», -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на бездіяльність головного дежавного виконаця відділу державної виконавчої виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ірини Левчук в частині не скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №12333905 від 14.04.2009. В обґрунтування скарги зазначив, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №2-1134/09 від 01.04.2009 з ОСОБА_1 (надалі Боржник) на користь ВАТ «Сведбанк» було вирішено стягнути з Боржника 13 883,91 грн. боргу, 138,84 грн. судового збору та 30,00 грн. витрат на ІТЗ. Виконавчий лист у цій справі було подано у Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк ГТУЮ для примусового стягнення і відкрито виконавче провадження №12333905. Проте, на сайті https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 є боржником перед ВАТ «Сведбанк». Пізніше ВАТ «Сведбанк» було перейменовано в ПАТ «Омега Банк». Дана інформація отримана з відкритих джерел - сайту НБУ https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/300164.pdf. І зараз банк є ліквідованим. Відповідно до інформації наданої НБУ 03.09.2024 вбачається, що АТ «РВС БАНК» є правонаступником ПАТ «Омега Банк». Листом головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.08.20204 за №197149 Боржнику відмовлено у знятті арешту з його майна та одночасно повідомлено, що вищезазначене виконавче провадження було завершене, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент завершення виконавчого провадження у 2010 році) оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними.

Звертає увагу суду, що станом на 29.06.2010 (дата завершення виконавчого провадження) діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за №606-XIV (далі - Закон №606-XIV). Відповідно до ч. 1 ст. 50 цього Закону №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим законом. Таким чином, такий арешт повинен бути знятий ще 29.06.2010 року. На підставі наведеного, просить суд, визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ірини Левчук в частині не скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №12333905 від 14.04.2009; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №12333905 від 14.04.2009.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2024 року відкрито провадження у даній скарзі та призначено її до розгляду на 19.09.2024 року (а.с. 16).

19.09.2024 року до суду надійшла заява представника скаржника адвоката Стретович І. С. про залучення до участі у справі за скаргою ОСОБА_1 як заінтересовану особу АТ «РВС БАНК», та відкладення слухання справи. В обґрунтування клопотання зазначалось про те, що стягувача - ВАТ «Сведбанк» було перейменовано в ПАТ «Омега Банк», який на сьогодняшній день є ліквідованим. Відповідно до інформації наданої НБУ 03.09.2024 вбачається, що АТ «РВС БАНК» є правонаступником ПАТ «Омега Банк» (а.с. 32-36).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника скаржника та залучено до участі у справі АТ «РВС Банк», в зв`язку із чим відкладено розгляд скарги на 28.10.2024 року на 15:00 годин (а.с. 37).

До судового засідання представник скаржника подав заяву про розгляд скарги у його відсутності. Вимоги скарги підтримує в повному обсязі.

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби у місті у Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ірина Левчук, подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутності, вимоги скарги не визнає, просила відмовити в її задоволенні.

Представник заінтересованої особи АТ «РВС Банк» в судове засідання також не з`явився, належним чином повідомлявся судом про день час та місце розгляду скарги, заяв та клопотань до суду не подав.

Відповідно до ст.450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, наявні в ній, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №2-1134/09 від 30.01.2009 з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Сведбанк» було вирішено стягнути 13 883,91 грн боргу, 138,84 грн., судового збору та 30,00 грн. витрат на ІТЗ (а.с. 18-19).

Виконавчий лист у цій справі було подано у Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк ГТУЮ для примусового стягнення, де було відкрито виконавче провадження №12333905, що не заперечувалось державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 8-9).

Згідно відповіді Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.08.2024 року №197149, наданої за наслідками розгляду заяв ОСОБА_1 від 08.04.2024 року та 23.04.2024, вбачається, що ВП № 12333905 по виконанню виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом від 01.04.2009 №2-1134 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Сведбанк» 13 883,91 грн боргу, 138,84 грн., судового збору та 30,00 грн. витрат на ІТЗ, було відкрите 14.04.2009 року, в межах якого 29.06.2010 року, керуючись вимогами п.2 частини першої ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Також зазначено, що статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна боржника. Виходячи з вищенаведеного, підстави для вилучення записів про обтяження нерухомого та рухомого майна ОСОБА_1 у відділу відсутні (а.с.8).

Згідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на 30.08.2024 року виконавче провадження № 12333905 не перебуває на виконанні (а.с. 9).

Як вбачається з відповіді відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку ЗМУМЮ від 02.09.2024 року № 204407, матеріали ВП № 12333905, зокрема, й постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах даного виконавчого провадження, були знищені, як такі, строк зберігання яких закінчився (а.с. 24).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист від 01 квітня 2009 року № 2-1134, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 12333905 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ВАТ «Светбанк», 29 червня 2010 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 29 червня 2011 року.

Встановивши вищенаведені обставини, оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Законом № 1404-VIII, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 , оскільки збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Розглядаючи питання ефективності захисту порушеного права особи, на майно якої у рамках виконавчого провадження накладено арешт, Верховний суд у постанові від 28.10.2020 року у справі № 204/2494/20 зазначив наступне: «Позивач який є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №813/1341/15 міститься наступний правовий висновок:

«У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження № 12333905, а тому має право звернутись зі скаргою на дії, бездіяльність або рішення державного виконавця в рамках даного виконавчого провадження.

Під час здійснення даного виконавчого провадження на майно ОСОБА_1 , як боржника, було накладено арешт, який не був скасований під час закінчення виконавчого провадження.

Факт обтяження власності ОСОБА_1 є втручанням у вільне володіння, користування та розпорядження майном, які захищені Конституцією України та Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

Відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив більше десяти років після його закінчення свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арештів майна скаржника, а тому є підставою для визнання бездіяльності головного державного виконавця відділу виконавчої служби у м. Луцьку ЗМУМЮ щодо не скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 12333905 від 14.04.2009 року, за наслідками розгляду його звернень від 08.04.2024 року на від 23.04.2024 року, незаконною.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 10-13, 259, 260, 261, 268, 353, 354, 447, 450 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ірини Левчук в частині не скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №12333905 від 14.04.2009 року неправомірною.

Зобов`язати головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ірину Левчук вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 12333905 від 14.04.2009 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлений 31 жовтня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова