ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6694/24 Справа № 932/6614/23 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпакової Тетяни Сергіївни на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєва Анна Олегівна, Дніпровська міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 2-7), в обґрунтування якої посилалась на те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 . починаючи з грудня 2011 року і до дня смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що ОСОБА_2 не мала родичів, а піклування про неї здійснювала заявник, остання вважала, з метою реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_2 , звернутися до суду з даною заявою.

На підставі викладеного, заявник просила суд встановити факт постійного спільного проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з грудня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 дня смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено (а.с. 133-136).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Шпакова Т.С. подала апеляційну скаргу (а.с. 138-143), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1

Дніпровська міська рада скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 169-170).

Інші учасники по справі не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з її недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_2 , з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулась лише ОСОБА_1 .

Згідно копій заяв ОСОБА_1 від 19.01.2022 та 02.02.2023, остання звернулася з заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвої А.О. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 за заповітом.

Відповідно до копії постанови приватного нотаріуса Дніпровської міської ради Тимофєєвої А.О. від 02.02.2023, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з відсутністю заповіту оформленого у відповідності до приписів матеріального права України.

Згідно копії листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвої А.О. від 26.04.2023, роз`яснено механізм отримання спадщини у порядку встановленому ст.ст.1233, 1261-1265 ЦК України.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.

Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21).

Оскільки у цій справі позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому ці відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічні висновки також міститься у постанові ВС/КЦС від 05.10.2023 прийнятій за результатами розгляду справи №711/2094/22.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи становлять сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, встановив, що заявником не надано належних доказів які б свідчили про проживання заявника та померлої однією сім`єю протягом п`яти років до моменту відкриття спадщини, зокрема, пов`язаність спільним побутом, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав і обов`язків, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Колегія суддів погоджується з висновками суду стосовно того, що копії чеків з магазинів та копія декларації про вибір лікаря датовані 2018-2021 роком, що є не достатнім для встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем необхідним для спадкування, також самі показання свідків без інших належних доказів не є достатніми доказами проживання зі спадкодавцем однією сім`єю (ухвала ВС/КЦС від 13.07.2021 прийнята за результатами розгляду справи №522/10375/19 та постанова ВС/КЦС від 12.19.2019 прийнята за результатами розгляду справи №466/3769/16).

Також судом вірно зауважено про те, що ОСОБА_1 зверталась до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за заповітом, однак матеріали справи не містять постанови про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 .

Зі змісту рішення суду першої інстанції видно, що суд надав обгрунтовану правову оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, а тому аргументи апелянта в цій частині є безпідставними. Крім того, колегія суддів вважає, що вказані доводи є за своєю суттю переоцінкою вказаних доказів, разом з тим, оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.

Посилання апелянта на акт про спільне проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний акт не звірений уповноваженою особою управлінської організації на балансі якої перебуває будинок або головою ОСББ, у разі якщо у вказаному будинку його створено.

Доводи скарги про те, що саме ОСОБА_3 займалась похованням ОСОБА_2 не є беззаперечною підставою підтвердження їх спільного проживання, ведення спільного побуту, спільного бюджету, тощо, а тому колегія суддів їх не бере до уваги.

Посилання апелянта на рукописний заповіт ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вказаний документ не був засвідчений у відповідності до вимог чинного законодавства на момент його складання, а тому не може бути належним доказом по справі.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпакової Тетяни Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна