Справа № 467/885/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Кірімової О.М.,

за участю секретаря судових засідань Поплавської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач звернулася до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 23 серпня 2022 року працювала діловодом ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом №131 від 16 травня 2024 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних вакантних посад.

Звільнення її з посади вважає незаконним, оскільки після попередження про майбутнє звільнення, незважаючи на наявність вакантних посад, відповідач не ознайомив її з переліком вакантних посад та не запропонував їй такі вакантні посади.

01 травня 2024 року позивачу стало відомо про наявну вакантну посаду головного спеціаліста відділу (соціальний працівник), після чого нею було подано заяву про прийняття її на вказану вакантну посаду. Однак позивачу було безпідставно відмовлено, незважаючи на те, що вона могла б зайняти таку вакантну посаду відповідно до наявного у неї кваліфікаційно-освітнього рівня та стажу роботи.

Після звільнення, з 16 травня 2024 року позивач не працює, наявні правові підстави визнання оскаржуваного наказу незаконним, поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючи на викладене, просила суд визнати незаконним та скасувати Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 131 від 16 травня 2024 року про її звільнення з 16 травня 2024 року з посади діловода першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних вакантних посад, поновити позивача на роботі діловода ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_3 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня 2024 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.06.2024 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22 серпня 2022 року № 188 ОСОБА_1 було призначено на посаду діловода ІНФОРМАЦІЯ_6 за штатом воєнного часу на період дії воєнного стану. Далі, відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року № Д-321/16/дск, директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_7 " від 28.02.2024 року № Д-11/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році" в ІНФОРМАЦІЯ_8 та в його підрозділах були проведені додаткові організаційні заходи у зв`язку з введенням змін до штату № 43/072, у зв`язку з чим посада діловода, яку з 22.08.2022 року обіймала працівник ЗСУ ОСОБА_1 підпадала під скорочення, про що відповідно позивача ОСОБА_1 було попереджено, а саме вручено Попередження 15 березня 2024 року, в якому зазначалось, що відповідно до ст. 49-2 КЗпП України її звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відбудеться у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних посад не пізніше ніж за 2 місяці з моменту попередження. З вимоги Попередження ОСОБА_1 була особисто ознайомлена, про мається її особистий підпис. Отже, на підставі вказаної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року № Д-321/16/дск та наказу №131 від 16 травня 2024 року ОСОБА_1 , як службовця Збройних Сил України, було звільнено з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відбудеться у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних посад. За такого, твердження позивача про незаконність її звільнення, вважає необгрунтованим та безпідставним. Крім того, відповідно до її професійно-освітнього рівня, згідно диплому спеціаліста, позивач закінчила Львівську комерційну академію за спеціальністю "Облік і аудит" за спеціальністю економіст. Тому на момент її звільнення з роботи ІНФОРМАЦІЯ_5 рівнозначні посади відповідно до її кваліфікації, були відсутні. Про таке позивачу було детально роз`яснено.

Ухвалою суду від 16.09.2024 року за клопотанням позивача, витребувано у відповідача письмові докази.

Ухвалою суду віл 16.10.2024 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_9 на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на те, що позовна заява є необгрунтованою, вважаючи позивача державним службовцем згідно Закону України "Про державну службу". Зазначав, що саме ІНФОРМАЦІЯ_4 є належним відповідачем у даній справі.

Ухвалою суду від 30.10.2024 року за клопотанням позивача, витребувано у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 письмові докази.

У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила про задоволення позову. Суду пояснила, що працювала у ІНФОРМАЦІЯ_8 діловодом та була працівником ЗСУ. Державним службовцем не являлась, оскільки присягу не складала, рангу їй присвоєно не було. Згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року у першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_10 була скорочена її посада, про що була повідомлена під особистий підпис за два місяці, а саме 15 березня 2024 року. На той час у відділі були дві вакантні посади: інспектора та головного спеціаліста. Оскільки вона мала доступ до інформації, то бачила ще й про вакантну посаду соціального працівника відділу, на яку б могли претендувати державні службовці. Так, як перші дві посади були вже зайняті, вона попросила про розгляд її особи, як кандидата, на посаду соціального працівника, оскільки на той час вона пройшла курси соціолога, мала необхідну вищу освіту та досвід роботи. Далі вона із письмовою заявою про таке звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проставив резолюцію на заяві про її звільнення. Після закінчення двомісячного терміну, вона отримала трудову книжку та наказ про звільнення. Зазначала, що конкурс на посаду соціального працівника не проводився, оголошень про наявність такої вакантної посади, не було. Вважає, що Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №131 від 16 травня 2024 року про її звільнення з посади діловода першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних вакантних посад є незаконним, оскільки її не було працевлаштовано на вакантну посаду соціального працівника. Тому просила суд поновити її на посаді діловода, стягнувши із ІНФОРМАЦІЯ_3 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня 2024 року до дня поновлення на роботі в розмірі 112321,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та наданих до суду письмових поясненнях. В подальшому представник відповідача до суду не з`являлася.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 до суду не з`явився, причини неявки суду не відомі. У поданому відзиві на позовну заяву просив про відмову у задоволенні позову.

За згодою позивача, суд ухвалив рішення без участі представників відповідачів.

Суд, з`ясувавши всі обставини справив межах заявлених позовних вимог, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 "Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки"територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (п.1).

Штати та штатний розпис територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки затверджуються начальником Генерального штабу Збройних Сил (п.5).

Штатні посади територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки комплектуються військовослужбовцями, державними службовцями та працівниками Збройних Сил (далі - працівники) відповідно до їх штату та штатного розпису.

Трудові відносини працівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки регулюються законодавством про працю. (п.6).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (п.7).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що "розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що "за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків".

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників). Але він не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця.

Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16, провадження № 61-24793св18, проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16, провадження № 61-42382св18, та від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16, провадження № 61-38248св18.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно наказу № 188 від 22.08.2022 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 23 серпня 2022 року на посаду діловода ІНФОРМАЦІЯ_11 за штатом воєнного часу на період дії воєнного стану (а.с.25). Дана посада не є такою, що відноситься до державної служби.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , остання з 23 серпня 2022 року була прийнята на посаду діловода першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно наказу № 188 від 22.08.2022 року (а.с.6-9).

15 березня 2024 року ОСОБА_1 попереджено, що відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року № Д-321/16/дск, директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_7 " від 28.02.2024 року № Д-11/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році" в ІНФОРМАЦІЯ_8 та його підрозділи будуть проведені додаткові організаційні заходи у зв`язку з введенням змін до штату № 43/072, у зв`язку з чим посада діловода буде скорочена 15 березня 2024 року. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України попереджено ОСОБА_2 , що звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відбудеться не пізніше ніж за 2 місяці з моменту попередження. З вимоги Попередження ОСОБА_1 особисто ознайомлена, про що мається її особистий підпис (а.с. 26).

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 131 від 16.05.2024 року службовця Збройних Сил України ОСОБА_1 , діловода ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України звільнено 16 травня 2024 року у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю рівнозначних вакантних посад (а.с.5, 27).

01 травня 2024 року позивач звернулася із заявою до начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 про прийняття її на посаду головного спеціаліста відділу (соціальний працівник) (а.с.10). На вказаній заяві мається резолюція начальника відділу про клопотання даної заяви по суті, але після звільнення із займаної посади.

Згідно копії диплому позивача, остання закінчила Львівську комерційну академію за спеціальністю "Облік і аудит" за спеціальністю економіст. Також позивач отримала сертифікат (без дати) про проходження спеціальних курсів з підвищення професійної компетентності за програмою "соціологія" (а.с.11-13).

З приводу звільнення, позивач зверталася до Міністерства оборони України, Оперативного командування "Південь" (а.с.14).

На вказане звернення начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу надана відповідь від 17.06.2024 року № 948/10/462 згідно якого вбачається, що відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року № Д-321/16/дск, директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_7 " від 28.02.2024 року № Д-11/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році" в ІНФОРМАЦІЯ_8 та його підрозділи будуть проведені додаткові організаційні заходи у зв`язку з введенням змін до штату № 43/072 в термін до 30 квітня 2024 року, у зв`язку з чим посада діловода підлягала скороченню. У зв`язку із скороченням штату працівників, терміни попередження щодо скорочення посади, не порушені.

Змінами до штату ІНФОРМАЦІЯ_6 з 30 квітня 2024 року введено посаду державної служби - головного спеціаліста (код спеціальності 232316), вимоги до якої відповідно наказу Міністерства оборони України від 19.12.2022 № 438 "Про затвердження Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України та Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України передбачають наявність першого рівня вищої освіти за ступенем бакалавр та спеціальністю "Соціальна робота". Оскільки ОСОБА_1 закінчила Львівську комерційну академію та отримала вищу освіту ступеня спеціаліст за спеціальністю "Облік і аудит" за спеціальністю економіст, така не відповідає кваліфікаційним вимогам введеної посади державної служби - головного спеціаліста (код спеціальності 232316), про що їй було детально роз`яснено ( а.с. 50-51).

Згідно з витягу із наказу №13 від 04.03.2024 року, з 05 березня 2024 року на посаду головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 була призначена ОСОБА_3 , як державний службовець (а.с.42).

Ухвалою суду від 16.09.2024 року було витребувано у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 письмові документи.

На виконання даної ухвали суду відповідач надав письмові пояснення (а.с.53-55), згідно яких:

- перелік посад ІНФОРМАЦІЯ_1 відносяться до переліку відомостей, що становлять службову інформацію відповідно до наказу Генерального Штабу ЗСУ від 30.01.2023 року № 12;

- на момент скорочення вакантні рівнозначні посади, яким би відповідала спеціальність отриманої освіти та досвід роботи ОСОБА_1 , були відсутні у ІНФОРМАЦІЯ_12 . Була введена посада державної служби - головний спеціаліст першого відділу за напрямком роботи "соціальна робота". Дані посади не є рівнозначними, оскільки для переведення на посади державної служби відповідно до ст. 41 Закону України "Про державну службу" попередня посада має бути рівнозначна або вища, а також необхідне проходження конкурсу. Тому призначення ОСОБА_1 за переведенням було неможливим;

- відомості про вакантну посаду до Центру зайнятості населення подаються ІНФОРМАЦІЯ_13 за клопотанням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 . Таке повідомлення не подавалось, оскільки розглядався кандидат з необхідним досвідом роботи на відповідній посаді;

- рішення щодо призначення на посаду приймається суб`єктом призначення, тобто начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_14 є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_15 , не має самостійного балансу, реєстраційних рахунків в органах Казначейства та не може здійснювати будь-які фінансові операції.

Згідно довідки від 18.09.2024 року № 9/2/2114 виданої ІНФОРМАЦІЯ_16 , доходи по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 01.03.2024 року по 16.05.2024 року склали 61583,03 грн. (а.с.57).

Ухвалою суду від 30.10.2024 року було витребувано у відповідачі ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 письмові документи.

На виконання даної ухвали суду відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 надав письмові пояснення (а.с.80-82), згідно яких:

- перелік посад ІНФОРМАЦІЯ_1 відносяться до переліку відомостей, що становлять службову інформацію відповідно до наказу Генерального Штабу ЗСУ від 30.01.2023 року № 12;

- зміни до штату відповідно спільної директиви МОУ та ГШ надійшли до ІНФОРМАЦІЯ_5 15 березня 2024 року, а не 26 лютого 2024 року, у зв`язку з чим попереджено позивача про можливе скорочення. На момент надходження змін до штату укомплектованість особового складу держслужбовцями та службовцями першого відділу становила 100%;

- рівень освіти та кваліфікаційний рівень працівника відноситься до персональних даних, тому відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" не підлягають розголошенню без згоди вказаної особи;

- вказана інформація не стосується ОСОБА_1 ;

- зміни до штату відносяться до переліку відомостей, що становлять службову інформацію відповідно до наказу Генерального Штабу ЗСУ від 30.01.2023 року №12.

В період проведення організаційних заходів до ІНФОРМАЦІЯ_6 на посаду головного спеціаліста командування першого відділу (соціальна робота), яка відноситься до категорії державного службовця, 31.05.2024 року була призначена ОСОБА_4 (а.с.83-85).

Аналізуючи докази в сукупності, дійсно відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року № Д-321/16/дск, директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_7 " від 28.02.2024 року № Д-11/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році" в ІНФОРМАЦІЯ_8 та його підрозділах проведені додаткові організаційні заходи у зв`язку з введенням змін до штату № 43/072 в термін до 30 квітня 2024 року, тобто дійсно мало місце зміни в організації ІНФОРМАЦІЯ_17 і правові підстави для скорочення штату і чисельності працівників.

Зазначене, без сумніву, також підтвердила в судовому засіданні позивач.

У попередженні про наступне вивільнення від 15 березня 2024 року ОСОБА_1 була повідомлена про скорочення її посади з 15 травня 2024 року та звільнення із займаної посади на підставі п.1ст. 40 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач вказувала, що наявні вакантні посади на момент її звільнення, відносилися до категорії, на які б могли претендувати державні службовці за конкурсом. Проте, такий конкурс вона не проходила.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну службу" рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Згідно ч. 1 ст. 22 цього ж Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Як встановлено судом, на момент скорочення посади діловода, на якій працювала позивачка, вакантні рівнозначні посади, яким би відповідала спеціальність отриманої освіти та досвід роботи ОСОБА_1 , були відсутні у ІНФОРМАЦІЯ_8 . Між тим, була введена посада державної служби - головний спеціаліст ІНФОРМАЦІЯ_18 . Дані посади, суд вважає такими, що не є рівнозначними. Для переведення на посаду державної служби, відповідно до ст. 41 Закону України "Про державну службу", попередня посада мала б бути щонайменше, рівнозначною або вищою, а також необхідне проходження конкурсу. А тому положення Закону України «Про державну службу», які містять норми щодо поновлення працівника на рівнозначній посаді, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 зазначено, що "оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення".

Суд вважає, що позивачу було відомо про наявність вакантної посади, яка відноситься до категорії державної служби, тому не вбачає порушень з боку ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що вона не була ознайомлена з переліком вакантних посад, суд вважає безпідставними.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Отже, положення статті 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві.

У постанові Верховного Суду від 22грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20) зазначено, що «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу».

Аналогічний висновок міститься і в листі Міністерства соціальної політики України від 24 вересня 2019 року № 10/0/36-19, зокрема: «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників».

Тобто, роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві.

З цих міркувань суд вважає, що роботодавцем доведено законність звільнення позивача, звільнення було проведено відповідно до норм трудового законодавства у зв`язку з цим позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення її на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про поновлення на роботі, у задоволенні яких ОСОБА_1 відмовлено, тому підстави для стягнення з роботодавця на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 травня 2024 року та по день поновлення на роботі, відсутні.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18 (провадження № 61-16809св20) зазначено, що відповідач сам вправі визначати кваліфікаційні вимоги до своїх працівників відповідно до посадових обов`язків, які ставляться перед працівником.

Право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду ОСОБА_1 не сплачувала судовий збір, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від його сплати. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого нею позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2024 року о 08 годині 00 хвилин.

Суддя Арбузинського

районного суду О.М.Кірімова