ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6642/24 Справа № 201/2750/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 19 листопада 2013 року між нею та АТ «Банк Ренесанс Капітал» був укладений договір кредитування, відкриття та ведення карткового рахунку № НОМЕР_1 , та пропозиція укласти договір. Правонаступником за цим договором в подальшому стало АТ «ПУМБ».

Вважає, що оскільки строк дії пластикової картки «Банк Ренесанс Капітал» закінчився 05/17, ця картка не відновлювалася, пластикова картка АТ «ПУМБ» «Все можу» не набула чинності та не була прийнята (акцептована) банком «ПУМБ», а рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року ухвалено на її користь та визнано її згоду відкликаною, в подальшому іншим рішенням цього ж суду було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис про стягнення з неї суми заборгованості за кредитним договором №7429 від 19 листопада 2023 року у сумі 8520,31 грн., то чисельні дзвінки та sms-повідомлення від колекторів на протязі останніх років є незаконними та такими, що спричинили їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 50000,00 грн. та просила стягнути з відповідача на свою користь, а також встановити для АТ «ПУМБ» юридичну відповідальність за невиконання судових рішень, що набрали законної сили, та відповідальність за розкриття банківської таємниці передбаченої законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки зазначена позивачем позиція жодним чином не підтверджена належними та допустимими доказами, отже, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки не надано відповідних доказів щодо наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що шкода була їй завдана протиправною поведінкою відповідача, які завдали їй душевних страждань, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання, що змусило її звертатися до суду за захистом своїх порушених прав на, що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 19 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк Ренесанс Капітал» був укладений договір кредитування, відкриття та ведення карткового рахунку № НОМЕР_1 , та пропозиція укласти договір.

Правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал» відповідно до статуту № 68 від 14 березня 2015 року є АТ «ПУМБ».

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року у справі № 203/2999/16-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року, визнано відкликаною згоду ОСОБА_1 на пропозицію про зміну умов укладеного 19 листопада 2013 року договору про надання споживчого кредиту та зміну умов страхування, також визнано припиненим договір страхування майна власників платіжних карт від 16 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та УАСК «АСКА».

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2020 року у справі № 203/2692/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 16 січня 2020 року, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., запис у реєстрі №322, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 7429 від 19 листопада 2023 року у сумі 8520,31 грн.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно з вимогами пункту 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом не встановлено підстав, щоб погодитися з твердженнями позивача про те, що у неї поза усяким сумнівом не залишилося невиконаних зобов`язань за договором кредитування, відкриття та ведення карткового рахунку №7429 від 19 листопада 2013 року, який було укладено з АТ «Банк Ренесанс Капітал», оскільки рішення суду про відмову у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за вищезазначеним договором не ухвалювалося.

У судовій практиці Верховного Суду сформовано підхід, за яким моральна шкода за порушення договору не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19)).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначена позивачем позиція жодним чином не підтверджена належними та допустимими доказами у справі, отже, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки суду не надано відповідних доказів щодо наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги про встановлення для АТ «ПУМБ» юридичної відповідальності за невиконання судових рішень, що набрали законної сили, та відповідальність за розкриття банківської таємниці передбаченої законом, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Аргументи апеляційної скарги про те, що протиправною поведінкою АТ «ПУМБ», який вимагає погашення заборгованості завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних страждання, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання, що змусило її звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, а тому наявні підстави для стягнення моральної шкоди, є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна