Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судових засідань Карпишиної К.С.,

учасники справи не з`явились,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2016 року у сумі 2 523 288, 86 грн, з яких: 500000,00 грн - прострочена заборгованість за основною сумою боргу; 9 016, 39 грн - відсотки за користування грошовими коштами; 1 825 000,00 грн - пеня на прострочену заборгованість; 146 618,42 грн - інфляційні втрати; 42 654, 05 грн - 3 % річних за простроченою заборгованістю; покладення судових витрат на відповідача.

08 лютого 2023 року постановою Верховного Суду рішення Подільського районного суду м.Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 758/13267/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.03.2023 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання для розгляду справи.

20.05.2024 ухвалою суду, яка внесена у протокол судового засідання, відмовлено у клопотанні відповідача про зупинення провадження у справі № 758/13267/19, у зв`язку із відсутністю станом на момент розгляду клопотання документів, що б підтверджували, що відповідач перебуває у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та безпосередньо виконує бойові завдання.

Ухвалою суду від 20.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу №758/13267/19 до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлялися про судовий розгляд належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення на адресу суду від представника відповідача не надходило.

Від відповідача на адресу суду 29.07.2024 надійшло клопотання, відповідно до якого надає копію витягу із наказу №193, згідно якого відповідач з 09.07.2024 терміном на 15 діб (з 09.07.2024 по 27.07.2024) перебуватиме у відпустці, просить провадження у справі зупинити, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

З урахуванням поданих учасниками справи заяв, наявність відзиву на позов, оскільки згідно поданого наказу №193 відповідач з 09.07.2024 вибув зі складу військової частини у відпустку, неповідомлення про причини неявки представника відповідача, суд прийшов до переконання про можливість проведення розгляду справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Згідно матеріалів справи, 08 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого, позикодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 500 000 грн. зі строком повернення до - 30 листопада 2016 року. Відповідно до пункту 1.3, підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1, до підписання цього договору (арк.спр. 7-8).

08 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до договору позики від 08 листопада 2016 року, відповідно до умов якого, відсотки за користування позикою складають 30 % річних (арк.спр. 9).

Згідно відзиву (арк.спр.40-42) сторона відповідача зазначає, що ОСОБА_2 , як уповноважений представник ТОВ «НВП «БОТЕК», укладав від імені ТОВ «НВП «БІОТЕК» з позивачем саме інвестиційні договори, а як фізична особа - він не мав жодних договірних правовідносин з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно договору позики від 08 листопада 2016 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти у сумі 500 000 грн. та зобов`язався їх повернути - 30 листопада 2016 року.

Доказів на підтвердження того, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором, та повернув отримані ним кошти, матеріали справи не містять.

Відповідно до розрахунку позивача розмір основної суми боргу становить : 500 000,00 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 9 016,39 грн - 30 % річних за користування чужими грошовими коштами; 1 825 000,00 грн - пеня на прострочену заборгованість; 146 618,42 грн - інфляційне збільшення боргу; 42 654,05 грн - 3 % річних за простроченою заборгованістю.

Цей розрахунок заборгованості приймається судом до уваги, оскільки доказів неправильного його нарахування відповідачем не подано.

Разом з тим, пунктом 3.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, передбаченого пунктом 3.1 договору, позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Також відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі №758/13264/19 Судом зазначено «звертаючись у жовтні 2019 року до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути пеню, яку нарахував за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду); суди встановили, що відповідно до п. 1.1 договору позики позикодавець - ОСОБА_1 надає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти, які останній зобов`язується повернути 31 жовтня 2016 року (п. 2. 1 договору). За таких обставин немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України.

Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зокрема заборгованості за основним боргом - 500 000,00 грн., 9 016,39 грн - відсотки за користування позикою; 146 618,42 грн - інфляційних втрат; 42 654,05 грн - 3 % річних за простроченою заборгованістю, а всього у сумі - 698 288, 86 грн.

Щодо стягнення пені за невиконання договору позики, у цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, за таких обставин немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем після настання строку платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного на користь позивача з відповідача необхідно стягнути сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2689, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за заборгованість за договором позики від 08 листопада 2016 року, у розмірі 698 288 (шістсот дев`яносто вісім тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень 86 копійок, яка складається з заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 500 000,00 грн, 9 016,39 грн - відсотків за користування грошовими коштами; 146 618,42 грн - інфляційних втрат; 42 654,05 грн - 3 % річних за простроченою заборгованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2689, 40 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (місце поживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце поживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 31 липня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець