ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2140/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Василенко Таміли Володимирівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2024 року, по справі № 638/13436/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шегинівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Шегинівська сільська рада Яворівського району Львівської області, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 24.03.2012 року між позивачем та відповідачкою - ОСОБА_2 укладено шлюб, під час якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_3 .

В середині лютого 2022 року позивач з дружиною та донькою поїхали на відпочинок в Карпати. Через повномасштабне вторгнення РФ в Україну та небезпеку повернення до Харкова, родина 25.02.2022 року прибула до села Шегині у Яворівському районі Львівської області з метою вивезти доньку за кордон.

В квітні в ОСОБА_4 приїхала теща і вони з відповідачкою вирішили поїхати за кордон спочатку вдвох, щоб все там влаштувати та підготувати до переїзду дитини.

26.04.2022 року ОСОБА_2 поїхала зі своєю матір`ю до Німеччини. За домовленістю вона мала повернутися за тиждень-півтора, щоб забрати з собою доньку, але цього не відбулося. В середині травня відповідачка сказала, що не планує найближчим часом повертатися за донькою і забирати її до себе в Німеччину. Потім вона стала все рідше виходити на зв`язок, посилаючись на зайнятість.

Відповідачка припинила участь в утриманні дитини, аргументуючи це тим, що позивач має самостійно вирішувати ці питання. Останнім її внеском в утримання дитини стала посилка для доньки, яку відповідачка надіслала в липні 2022 року до дня народження ОСОБА_5 .

Восени 2022 року відповідачка сказала, що повертатися в Україну не планує, що намагається влаштувати в Німеччині своє «нове» життя. Вона не тільки відмовилася забирати дитину із собою, а і фактично перестала спілкуватися із донькою. Я весь час наполягав на спілкуванні відповідачки з донькою, принаймні телефоном, тому що дитині потрібна була увага матері. Але такі розмови ставали все рідшими, а потім взагалі припинилися.

Останній рік відповідачка ОСОБА_2 ігнорує будь-які потреби доньки, не переймається її життям, не бере участі в її вихованні та утриманні. З 26.04.2022 року відповідачка не бачилася, а з осені 2022 року - не спілкувалася із донькою.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Василенко Т.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення , новим рішенням задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування від 23.01.2024 року, посилаючись на частину 6 статі 19 СК України, в якій зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, при цьому суд помилково зазначив в рішенні, що висновок органу опіки та піклування складений без участі відповідача, а органом опіки та піклування, не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шегінівської сільської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Шегинівської сільської ради 23 січня 2024 року, ґрунтується на підставі доводів усіх зацікавлених осіб, інтересів яких стосується ця справа, а саме:

- розмови з дитиною ОСОБА_6 (якій на той момент виповнилось 11,5 років), яка повідомила, що мама до неї не телефонує, не цікавиться нею, не підтримує її;

- спілкування у телефонному режимі начальника відділу «Служба у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , яка повідомила, що «що наразі проживає за кордоном, не бере участі у вихованні доньки, не має наміру повертатись до сім`ї тощо»;

- особистих пояснень батька дитини ОСОБА_1 , які аналогічні викладеним в позовній заяві;

- письмового відзиву на позовну заяву гр. ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона перебуває за кордоном у Республіці Німеччина та боку розуміє усі наслідки позбавлення її батьківських прав щодо доньки, - двох комісійних візитів у сім`ю (в листопаді 2023 року та в січні 2024 року), за результатами яких складені акти житлово-побутових умов проживання.

Отже, при складанні висновку Служба у справах дітей взяла до уваги як письмові, так і усні пояснення відповідачки, а також сталість та триваючий характер її поведінки стосовно дитини, що дозволило органу опіки та піклування переконатись, що мати свідомо нехтує батьківськими обов`язками, не проявлення інтересу до дитини, не контактує з дочкою, не підтримує її у жоден спосіб, та дійти висновку про доцільність позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3

Також судом помилково не було взято до уваги, що в матеріалах справи крім висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шегінівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Шегинівської сільської ради 23 січня 2024 року, містяться і інші докази свідомої та винної поведінки відповідачки, а саме: у відзиві на позов, який надійшов до суду 10.11.2023 року від відповідачки та був підписаний її кваліфікованим електронним підписом, вона зазначила про визнання нею обставини справи та самих позовних вимог, а також висловила обізнаність з наслідками визнання позову, - факт перебування відповідачки ОСОБА_2 за межами України з 26.04.2022 року щонайменше до 15.01.2024 року підтверджується інформацією про перетинання державного кордону України ОСОБА_2 , яка надійшла до суду 25.01.2024 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, яка містить правову позицію «що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України, і може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Наслідком невідповідності висновків суду обставинам справи стало незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме п.2 ч.1 ст.164 СК України, згідно якого мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти

Поза увагою сулу лишилось те, що відповідачка, виїхавши до Німеччини в квітні 2022 року, свідомо обрала такі життєві умови, в яких її участь у вихованні доньки припинилася. Обиравши місце проживання на території іншої держави, ОСОБА_2 припинила піклування про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з нею, тим більше не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу своєї дитини та не створює умов для отримання нею освіти.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

Суд не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування від 23.01.2024, оскільки він має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

При цьому висновок органу опіки та піклування від 23.01.2024 складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Та обставина, що відповідач виїхала за кордон та проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання матері дітей приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який доводами скарги не спростовані

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Судом встановлено, що Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.03.2012, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 24.03.2012, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №217.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 08.08.2012.

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шегинівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 зазначено, що на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова щодо підготовки висновку органу опіки піклування виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Львівської області було здійснено комісійний візит у сім`ю ОСОБА_1 за адресою його та дочки проживання, за результатами якого складено відповідний акт обстеження житлово- побутових умов. У ході розмови члени комісійного візиту з ОСОБА_1 з`ясували, що він разом з дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_7 в середині лютого 2022 року виїхали з м. Харкова у Карпати на відпочинок. Однак через два дні відбулось повномасштабне вторгнення РФ в Україну. Через небезпеку повернення до Харкова вирішили виїхати за кордон. Всі разом приїхали у с. Шегині Яворівського району Львівської області, де і залишились проживати. В квітні до дружини приїхала її мати. В подальшому ОСОБА_8 разом з мамою виїхали за кордон цього ж місяця. З цього моменту виїзду за кордон мати до дитини не повернулась, не цікавиться нею, не підгримує у жоден спосіб. У телефонному режимі повідомила, не планує повертатись. ОСОБА_1 наголосив, що з 28 квітня 2022 року мати ОСОБА_2 не бачить дочку, а з осені 2022 року не спілкується з Анною. ОСОБА_9 членам комісійного візиту наголосив, що мати свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_5 . ОСОБА_1 розповів, шо для дочки створив належні умови для проживання, дитина забезпечена всім необхідним. Анна охоплена навчанням, здорова, повноцінно харчується. Додатково ОСОБА_10 у формі онлайн займається грою на флейті. У школі досягнула значних успіхів стала переможцем олімпіади з математики у школі та в подальшому була учасницю районної олімпіади. У розмові з ОСОБА_7 спало відомо, що мама до неї не телефонує, не цікавиться нею, не підгримує її. Повністю забезпечує дитину батько, у всьому підгримує. Анна наголосила, шо стосунки у неї з батьком доброзичливі

Згідно довідки, виданої Шегинівською ЗОШ І-ІІІ ступенів за місцем навчання дитини у 6 класі, мати зовсім не брала участі в освітньо - виховному процесі своєї дочки.

Згідно довідки директора КНП «Шегинівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шегинівської сільської ради зазначено, що дитина ОСОБА_3 за медичною допомогою звергалась завжди з батьком. Для укладення декларації з сімейним лікарем з дитиною звернувся батько.

Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комі тету Шегинівської сільської ради 10.01.2024 року протокол № І. На засідання комісії ОСОБА_2 не з`явилася.

Розглянувши матеріали справи та пояснення ОСОБА_1 , враховуючи черговий комісійний візит у сім`ю, за результатами якого складено акт житлово-побутових умов проживання та те, що мати і надалі не контактує з дочкою, не підгримує її у жоден спосіб, розглянувши відзив на позовну заяву гр. ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона перебував за кордоном у Республіці Німеччина зі свого боку розуміє усі наслідки відносно позбавлення її батьківських прав щодо дочки ОСОБА_5 . Також визнає позовні вимоги ОСОБА_1 і зазначає щодо їх задоволення. Також результатом спілкуванні у телефонному режимі начальника відділу «Служба у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради та гр. ОСОБА_2 встановлено, що остання проживає за кордоном, не підтримує дочку у жоден спосіб, не цікавиться нею, не має намір повертатись до сім`ї, розуміє усі факти щодо позбавлення її батьківських прав і не заперечує щодо самого позбавлення. Члени комісії рекомендували надані висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шегинівської сільської ради, в якому зазначити доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_11 . Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Шегинівської сільської ради було рекомендовано відділу «Служба у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради» підготувати подання па розгляд виконавчого комітету Шегинівської сільської ради про затвердження висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шегинівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 . відносно малолітньої дочки. ОСОБА_3 .

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

У даному випадку належними і допустимими доказами безспірно не встановлено, що відповідачка не бажає, або невзмозі виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини. Дійсно, висновок органу опіки та піклування є необ`єктивний, оскільки він був складений без залучення матері дитини, а тому його висновки та рекомендації не можна вважати обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Вказані правові висновки касаційного суду підтверджують законність висновків суду та спростовують доводи скарги.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.

Мати проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказує у апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з сином, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

В даному випадку висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер, не містить посилань на виключні обставини, які могли б бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Посилання позивача на те, що донька з лютого 2022 року проживає разом із ним та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).

Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).

Не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і доводи позивача про те, що відповідач належним чином не утримує дитину.

Думка дитини щодо позбавлення одного з його батьків батьківських прав не може бути єдиною підставою, яка враховується судом при вирішенні спору, оскільки така думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї в тому числі зі сторони іншого з батьків. Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 липня 2022 року (справа № 705/3040/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року (справа №459/3411/18).

В даному випадку судом апеляційної інстанції не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василенко Таміли Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук