Дата документу 30.07.2024 Справа № 322/536/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/536/24
Провадження №22-ц/807/1510/24
Головуючий в 1-й інстанції Гасанбеков С.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Полякова О.З., Трофимової Д.А.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 09 травня 2024 року, ухвалене у смт Новомиколаївка (повний текст рішення складено 17 травня 2024 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не чинити перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Дружба» у користуванні земельною ділянкою площею 4,7399 м2 з кадастровим номером :08:010:0014, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Зеленівської міської ради Новомиколаївського району Запорізької області; утримуватись від будь-яких дій, спрямованих на користування у будь-якій формі та способом, оброблення, орання, посіву, збору врожаю, виконанні будь-яких інших робіт та заходів на даній земельній ділянці з кадастровим номером :08:010:0014. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав наступне. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба» (код 03751267) є орендарем земельної ділянки площею 4,7399 м2 з кадастровим номером :08:010:0014, яка знаходиться на території Зеленівської міської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Право оренди підтверджується підписаним сторонами Договором оренди землі від 01.01.2013, витягом про реєстрацію права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, актуальною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 370229171 від 18.03.2024. Договір оренди землі від 01.01.2013 укладено з громадянкою України ОСОБА_2 , власницею землі згідно з актом приватної власності на землю від 08.08.2001. Договір оренди землі набув чинності з 02.09.2014 і діє протягом 10 років, отже, до 02.09.2024. ОСОБА_1 надіслано на адресу ТОВ «Дружба» заяву від 10.01.2023. Згідно з даною заявою ОСОБА_1 попереджає про своє небажання в подальшому продовжувати орендні відносини з ТОВ «Дружба» і просить повернути його земельну ділянку з 01.01.2023 та не засівати її навесні. У позовній заяві від 27.03.2024 позивач зазначив, що ОСОБА_1 , який не є власником землі, умисно створюються позивачу перешкоди у користуванні орендованою земельною ділянкою, що перешкоджає використанню орендарем даної землі за призначенням в господарській діяльності ТОВ «Дружба» на підставі діючого Договору оренди землі від 01.01.2013. Створення перешкод здійснюється відповідачем шляхом самовільного захвату земельної ділянки (нанесення знаків розмежування) та незаконного виконання на території даної ділянки робіт з оброблення земельної ділянки методом оранки власним транспортом.

РішеннямНовомиколаївського районного суду Запорізької області від 09 травня 2024 року, в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» до ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба» подало апеляційну скаргу, в яких посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позов поданий з підстав наявності перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку особи, яка не є її власником і не уповноважена власником на користування такою земельною ділянкою. Висновок суду про закінчення 01.01.2023 року строку дії договору оренди землі від 01.01.2013 року суперечить змісту даного договору, нормам права та усталеній судовій практиці з цього питання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дружба» та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,7399 га, кадастровий номер: :08:010:0014, яка знаходиться на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Згідно з пунктом 1 Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, в контурі поля № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , площею 4,74 га, кадастровий № :08:010:0014, що належиться Орендодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 036629, виданого 08.08.2001 р., зареєстрованого за № 1568.

Пунктом 8 Договору встановлено, що договір укладено на 10 (десять) років.

Пунктом 43 Договору встановлено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень підтверджується, що право оренди земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2 відповідно до договору землі від 01.01.2013, зареєстровано 02.09.2014.

З 26.12.2018 власником земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: НОМЕР_3 , загальною площею 4,7399 га, кадастровий номер: :08:010:0014 стала ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

У даній справі спір між сторонами фактично виник через різне обчислення строку дії договору оренди землі від 01.01.2013, укладеного між ТОВ «Дружба» та ОСОБА_3 строком на 10 (десять) років. Відповідач ОСОБА_1 вважає, що строк дії зазначеного договору закінчився 01.01.2023, а отже має право вільно користуватись земельною ділянкою. Позивач стверджує, що право оренди земельної ділянки зареєстроване 02.09.2014, а відтак строк дії договору має закінчитись 02.09.2024.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі від 01.01.2013, укладений між ТОВ «Дружба» та ОСОБА_2 строком на 10 (десять) років, вважається укладеним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов договору, тобто з 01.01.2013. Строк дії договору оренди землі від 01.01.2013, укладений між ТОВ «Дружба» та ОСОБА_3 строком на 10 (десять) років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,7399 га, кадастровий номер: :08:010:0014, яка знаходиться на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, закінчився 02.01.2023. Таким чином, право ТОВ «Дружба» на користування земельною ділянкою загальною площею 4,7399 га, кадастровий номер: :08:010:0014, яка знаходиться на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, припинилось 03.01.2023. Враховуючи викладене, позовні вимоги ТОВ «Дружба» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові вимоги.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі у редакції, чинній на момент укладення договорів оренди) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Тобто договір оренди землі є строковими правочином.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Як вірно вказав суд першої інстанції, у даній справі спір між сторонами фактично виник через різне обчислення строку дії договору оренди землі від 01.01.2013, укладеного між ТОВ «Дружба» та ОСОБА_3 строком на 10 (десять) років. Відповідач ОСОБА_1 вважає, що строк дії зазначеного договору закінчився 01.01.2023, а отже має право вільно користуватись земельною ділянкою. Позивач стверджує, що право оренди земельної ділянки зареєстроване 02.09.2014, а відтак строк дії договору має закінчитись 02.09.2024. Таким чином, спірною є дата набуття чинності договором.

У випадку різного розуміння змісту правочину його сторонами, такий договір підлягає тлумаченню.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18).

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У справі, яка переглядається, аналіз змісту договору оренди земельної ділянки свідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору оренди щодо дати набуття чинності договором і відповідно строку закінчення його дії.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) зроблено висновок, що: «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party)».

Contra proferentemмає на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь у процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17, провадження № 61-17583св20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Оформленням договору оренди землі і державною реєстрацією прав оренди займалося ТОВ «Дружба».

Враховуючи, що позивач є стороною, яка займалася підготовкою як проекту договору оренди, так і спірних умов щодо набрання чинності договором, колегія суддів доходить висновку, що тлумачення договору оренди від 01.01.2013 року повинно здійснюватися на користь власника земельної ділянки, тобто строк дії вказаного договору закінчився 02.01.2023 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що: «у частині п`ятій статті 6 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV (доповнено на підставі Закону від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Тобто з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки.

Можна зробити висновок, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон №161-ХIV).

З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.

Зареєстроване право оренди землі є речовим правом.

05 грудня 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» абзац другий частини другої статті 25 Закону № 161-XIV доповнено умовою, що орендар земельної ділянки зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди.

Тобто використання земельної ділянки неможливе без державної реєстрації права оренди, оскільки відсутні правові підстави для цього.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) зазначено, що: «Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 зробив такі висновки.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону № 1952-IV.

За частиною п`ятою статті 6 Закону № 161-XIV право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Статтею 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду у встановленій формі.

Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, у частині того, що договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, право оренди виникає з моменту його державної реєстрації.

Однак Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, викладеного у цій постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 у частині того, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону № 161-XIV вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди та виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації».

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, договір оренди земельної ділянки укладений 01 січня 2013 року, то він є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договорів., а строк його дії закінчився 02.01.2023 року.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом строк дії договору оренди закінчився і відповідні вимоги щодо усунення перешкод к користуванні земельною ділянкою є безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу відсутності підстав для задоволення вимог позову, з такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Окрім цього, не можна не врахувати те, що навіть за доводами позивача термін дії договору спливає 02.09.2024 року, тобто через місяць після ухвалення цієї постанови. Також за доводами самого ж позивача спірна земельна ділянка частково засіяна у цьому році відповідачем.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 09 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 01 серпня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.З. Поляков

Д.А. Трофимова