КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення безпідставно набутих коштів за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, у розмірі 51 113,44 грн та судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 13 599,68 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині розподілу судових витрат, позивач в особі представника - адвоката Загоруйка Г.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, стягнувши з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 060,00 грн.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу, не врахувавши, що 21 липня 2023 року сторона позивача подала до суду клопотання про розподіл судових витрат у справі № 757/21588/23-ц, до якого додала акт № 125/2021/757/21588/23/1 від 21 липня 2023 року наданих послуг за договором № 125/2021 про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року (детальний опис наданих послуг) та рахунок-фактуру № 125/2021/757/21588/23/1 від 21 липня 2023 року, тоді як витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника - адвоката Рожка С.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, посилаючись на те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, зокрема детального опису наданих послуг, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи повинен подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак цих дій, які є обов`язковими для розгляду та задоволення заяви про відшкодування і розподілення заявлених до стягнення витрат за надану правову допомогу позивачем у справі при її розгляді не надано. Окрім цього, не надано суду і належних та допустимих доказів на підтвердження сплати позивачем коштів адвокату за надані послуги, зокрема, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 10 листопада 2021 року.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Надаючи оцінку співмірності розміру понесених стороною витрат на адвоката з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт, суди, як правило, з`ясовують, які конкретно роботи (послуги) виконав (надав) адвокат. При цьому, суди враховують не лише, чи передбачено виконання цих робіт договором, але й чи відповідають вони критерію необхідності - чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання - чи вплинули вони на перебіг розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом, представник позивача - адвокат Загоруйко Г.А. зазначив, що понесені ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги, а саме консультація, підготовка і подання до суду позову з додатками, становлять 13 400,00 грн, а також останній очікує понести 10 640,00 грн витрат за надання правової допомоги під час розгляду справи в суді (а.с. 3).

До позовної заяви про стягнення безпідставно набутих коштів представником позивача було додано лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 19 травня 2023 року та копію договору № 125/2021 про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року, укладеного між адвокатом Загоруйком Г.А. та ОСОБА_1 (а.с. 17-20).

Інших документів під час розгляду справи в суді першої інстанції на підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу, а саме: акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку зазначених витрат тощо позивач та його представник не надали.

Пунктом 4.6 договору № 125/2021 про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року встановлено, що факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є додатком 2 до цього договору.

Однак, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання ОСОБА_1 і понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а із долучених до позовної заяви документів неможливо встановити вартість та об`єм фактично наданих позивачу юридичних послуг у цій справі.

В апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що 21 липня 2023 року він звертався до суду із клопотанням про розподіл судових витрат у справі № 757/21588/23-ц, до якого додавав акт № 125/2021/757/21588/23/1 від 21 липня 2023 року наданих послуг за договором № 125/2021 від 21 жовтня 2021 року (детальний опис наданих послуг) та рахунок-фактуру № 125/2021/757/21588/23/1 від 21 липня 2023 року.

Разом з тим, матеріали справи не містять таких документів і доказів того, що вони подавалися чи направлялися до Печерського районного суду м. Києва, а також відповідачу АТ КБ «ПриватБанк»,у встановленому законом порядку (засобами поштового зв`язку або через підсистему ЄСІТС «Електронний суд») представник позивача - адвокат Загоруйко Г.А. апеляційному суду не надав.

Таким чином, встановивши відсутність у матеріалах справи акта наданих послуг з детальним описом виконаних адвокатом робіт, який передбачений договором як додаток 2, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про незастосування районним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, зміст яких зводиться до того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, є такими, що не заслуговують на увагу.

По-перше, представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції не довів належними доказами обсяг наданих позивачу юридичних послуг і виконаних робіт, а також розрахунок їх вартості виходячи із погоджених тарифів на відповідні послуги (додаток 1 до договору).

По-друге, пунктом 4.7 договору про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року визначено, що підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура, зразок якого є додатком 3 до цього договору.

Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури (пункт 4.8 договору).

Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат надає довідку, зразок якої є додатком 4 до цього договору (пункт 4.9 договору).

Як передбачено пунктом 3.2 договору, клієнт зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість отриманих послуг за договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Колегія суддів зауважує, що у цьому конкретному випадку належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальність витрат на професійну правничу допомогу, крім тих, які додані представником позивача до позовної заяви, є докази, які доводять сплату стороною договору відповідної суми коштів адвокату, оскільки це виплаває із умов самого договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та його представником - адвокатом Загоруйком Г.А. відповідно до умов укладеного договору не доведено надання останнім і фактичне понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі в суді першої інстанції, які могли бути стягнуті з відповідача на його користь (у випадку доведеності) пропорційно до розміру частково задоволених позовних вимог по суті спору.

Колегія суддів вважає, що вищевикладене в сукупності давало суду першої інстанції обґрунтовані та достатні підстави для відмови у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року оскаржується лише в частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній