Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
23 жовтня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Вознюк Д.І., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольська Розетта Грікорівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним в частині покупця та визнання покупцем позивача ,-
18 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним в частині покупця та визнання покупцем позивача за договором купівлі-продажу від 15.08.2019 року квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідачка є відповідно матір`ю та рідною донькою. Вона проживала та була власником квартири в м.Києві до кінця липня 2019 року . В зв`язку зі своїм похилим віком вона вирішила прийняти вмовляння молодшої доньки ОСОБА_3 та переїхати жити до м.Миколаїв. Для цього 23 липня 2019 року вона продала належну їй квартиру в м.Києві за 930 601 грн. Для спільного проживання з донькою та онукою в миколаєві вона звернулася до послуг ріелторів та їй допомогли знайти житло - квартиру АДРЕСА_1 . Укладення договру купівлі-продажу цієї квратири відбулося в офосі приватного нотаріуса Тарнопольської Р.Г. Проте саме в час укладення договру донька вмовила її формити договір на неї, ОСОБА_2 , мотивуючи тим, щоб не було проблем з переформленням та комунальних послуг та оформленням спадщини після її смерті. Вона розраховувала, що донька буде в подальшому опікуватися нею, здійснювати за необхідності догляд з урахуванням її похилого віку та вирішувати всі проблемні питання - тому погодилася офрмити право власності на квартиру одразу на доньку та повідомила нотаріуса, що покупцем за договором буде виступати ОСОБА_2 . При цьому квартира придбавалася за власні кошти позивачки, отримані від продажу її попереднього житла.
Проте після реєстрації квартири за донькою, остання почала вчиняти дії щодо неможливості її спроживання в спірній квартирі, хоча вона була там одраху зареєстрован та вселилася до квартири, постійно там проживала. Відповідачка постійно їй погрожує, що вижене з квартири на вулицю, вона навіть була вимушена звертатися до органів поліції з заявами про вчинення домашнього насиллля.
Враховуючи викладене позивачка просить в судовому порядку визнати частково недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири та визнати її покупцем вищевказаної квартири, а також стягнути судові витрати по справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 року було визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.
Ухвалою суду від 20.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі , призначено підготовче судове засідання .Одночасно витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольської Розетти Грикорівни належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для укладання договору купівлі-продажу 15.08.2019 року квартири АДРЕСА_1 , та належним чином засвідчену копію договору купівлі- продажу 15.08.2019 року квартири АДРЕСА_1 .
Також представник позивача одразу в позові заявив клопотання, в якому просив суд викликати до суду та допитати в якості свідків наступних осіб : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
19 березня 2024 року на виконання ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.10.2023 року, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольська Р.Г., надала копії договору купівлі-продажу, посвідченого 15.08.2019 року за реєстровим № 961, з усіма додатками.
Ухвалою суду від 21 березня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті .
Клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Воробйова В.Л. та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дідняк І.А. про виклик свідків задоволено
Забезпечення явки свідків покладено на сторони , які заявили клопотання.
Позивач та її представник адвокат Воробйов В.Л. в останнє судове засідання надали заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечують.
В минулому судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, заявлених у позові, підтвердили виклдаені обставини.
Відповідач усудове засідання багаторазово не з`явився, належним чином був повідомлений, про що свідчать матеріали справи, відзиву на позов не надав.
Судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводиться.
Вислухавши пояснення учасниів процесу, допитавши свідків, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідачка є рідною донькою позивачки, що підтверджується Свідоцтвом про народження від 19.02.1998 року.
Позивачка є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонеркою за віком з 2013 року, отримує пенсію 5360 грн на місяць.
Як підтверджується матеріалами справи, згідно посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Ліпатніковою Р.Г. 15.08.2019 року ОСОБА_10 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , продав, а ОСОБА_2 , купила квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 231 716 грн.
Згідно розписки від 15.08.2019 року , яку надав продавець ОСОБА_8 , останній отримав за продаж квартири АДРЕСА_1 суму у розмірі 25 000 доларів США саме від ОСОБА_1 .
Як пояснили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , проживаючи в Києві, ОСОБА_1 вирішила переїхати до молодшої доньки в Миколаїв і почала пошуки покупця на свою квартиру та підшукувала житло в Миколаєві. Після продажу свого житла в Києві вона купила квартиру в Миколаєві, одразу вселилася в придбану квратиру та постійно там проживала. Лише згодом вони дізналися, що донька виганяє її з квартири , ОСОБА_12 оформила придбання квартири на доньку. Але ж гроші на придбання цієї спірної квратири були цілком від позивачки саме від продажу належної їй квратири в Києві.
Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення оспорюваного договору , ОСОБА_2 , надавала ноатріально посвідчену заяву про придбання вказаної квратири в особисту приватну власність.Гроші, витрачені на придбання вказаного майна, є її особистою власністю. При цьому їй роз`янені нотаріусом положення Сімейного кодексу України щодо режиму спільного майна подружжя.
Згідно посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Чигріним А.О. 23 липня 2019 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_13 купила квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 930 601 грн.
Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, посилається, на те, що фактичним покупцем за договором купівлі-продажу квартири була саме вона. Тільки тому, що вона є особою похилого віку та донька обіцяла догляд за нею та спільне проживання , отже , щоб уникнути проблем з оформлення спадщини в майбутньому, вирішено було оформляти договір на відповідачку. Однак саме за її кошти була придбана квартира і саме на кошти, отримані від продажу її особистого житла безпосередньо перед купівлею спірної квартири, у зв`язку з чим, посилаючись на ст.ст.235, 236 ЦК України вважає, що договір купівлі-продажу квартири необхідно визнати недійсним в частині покупця та визнати позивачку покупцем за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2019 року.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст.15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Отже обставини того, що саме позивачка сплатила належні їй кошти продавцеві спірної квартири та фактично набула права власності на спірну квартиру, знайшли підтвердження в судовому засіданні.
Згідно ст.ст.6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
Відповідно до положень ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною ч.1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Цією ж постановою Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188 св 21, за змістом яких було вказано, що за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.
Крім того, суд бере до уваги правову позицію, викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) за змістом якої добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При доказуванні позивачка робить акцент на тому, що у відповідачці не було власних коштів, тому вона не могла сама придбати спірну квартиру і такі доводи відповідачка не спростувала.Натомість позивачка надала суду належні докази на підтвердження заявлених вимог, а саме що позивачка повністю профінансувала купівлю спірної квартири за рахунок продажу свого житла за менше місяця до цьього, атакож вселення та постійного проживання у цій квартирі одразу після її придбання.
Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20).
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України; зокрема, відповідно до її частини п`ятої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати договір купівлі-продажу квартири від 15.08.2019 року частково недійсними в частині покупця та визнати її покупцем за вказаним договором.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного договору в частині покупця не підлягають задоволенню з тих підстав, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту в цій частині вимог.
Що стосується позовних вимог про визнання її покупцем спірної квратири за вказаним договром , то враховуючи викладене, з огляду на спосіб захисту порушеного права, який вважала за необхідне застосувати позивачка у справі, а також керуючись принципом диспозитивності, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову у даній справі.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.102010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1073,60 грн, сплачений позивачем при подачі позову до суду, підлягає стягненню з відповідачки..
Керуючись ст. ст. 18, 79-81, 141, 259, 263-265, 274, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольська Розетта Грікорівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним в частині покупця та визнання покупцем позивача - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ліпатніковою Р.Г. за реєстровим номером № 961.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1073,60 грн судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО