ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 вересня 2024 року,-

УСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивачка працює оператором при черговому по станції Рокувата в ВП «Служба роботи станцій» (стара назва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень») РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

В 2017 році, 2020 році, 2021 році позивачці надавалась щорічна за графіком тарифна відпустка. З цього приводу вона зверталась кожного разу при наданні відпустки із особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік, що повинна складати не менше мінімальної зарплати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідач підтверджує факт такого звернення листом-довідкою про нараховані суми. Також, відповідач не попереджав позивачку про погіршення існуючих умов оплати праці. Однак у порушення Колективного договору ним не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення позивачці в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні.

Як вбачається з п. 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік, який є чинним по цей час, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Згідно п. 1.4 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік встановлено, що необхідні зміни, доповнення до Колективного договору можуть вноситись за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та Колективним договором і затверджуються на спільному засіданні дирекції і президії Теркому, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Таким чином, прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, ГМ-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

За таких обставин відповідач безпідставно недоплачував суму матеріальної допомоги позивачці.

Таким чином недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення позивачці становить: за 2017 рік 1095 грн. (3200 - 2105 = 1095), оскільки їй було у 2017 році замість 3200 грн. виплачено 2105 грн.; за 2020 рік 1976,75 грн. (4723 - 2746,25 = 1976,75), оскільки їй було у 2020 році замість 4723 грн. виплачено 2746,25 грн.; за 2021 рік 1460 грн. (6000 - 4540 = 1460), оскільки їй було у 2021 році замість 6000 грн. виплачено 4540 грн., що загалом становить 4531,75 грн. (1095 + 1976,75 + 1460 = 4531,75). Додавала, що позивачу про порушення права стало відомо з листа-довідки відповідача, тому позивачка звертається до суду з позовною заявою в термін, визначений ст. 233 КЗпП України, посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.04.2023 року по справі № 300/4201/22.

З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивачка знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримала всі належні їй платежі, то майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

На підставі викладеного, позивачка просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 4 531,75 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, за первод з 2017 по 2021 роки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року позовну заяву задоволено

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017, 2020, 2021 роки в розмірі 4 531 грн. 75 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене судове рішення є незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема п.п. 3, 5 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774, а також правових норм прямої дії статтей 22, 58 Конституції України (п.п.1, 4 ч. 1, ч.2 ст. 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у рішенні Конституційного Суду України та постановах Верховного Суду.

На момент виникнення спірних правовідносин Колективний договір на 2011 рік, на який посилається позивач, вже не діяв.

Відповідач заяви від позивача про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору на 2011 рік не отримував та матеріальну допомогу не надавав взагалі.

До матеріалів справи позивачем долучена довідка виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» від 12.07.2024 № 97 з інформацією про надання щорічних відпусток за період роботи позивачки з 01.01.2017 по 14.03.2022, в довідці вказано місяць та рік нарахування матеріальної допомоги, період щорічної відпустки, номер та дата наказу на щорічну відпустку та виплаченої матеріальної допомоги.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції не надав оцінку, яким чином під час дії в структурному підрозділі Колективного договору на 2015 рік позивачка отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення у відповідності до Колективного договору на 2011 рік.

Посилання позивача на чинність Колективного договору на 2011 рік не відповідають дійсності, оскільки витягом з Колективного договору на 2011 рік не встановлено, що колективний договір діє із дня його підписання і на який строк укладається. Разом з тим, з матеріалів справи не зрозуміло, що саме Колективний договір на 2011 рік продовжує діяти. При цьому належних доказів продовження дії Колективного договору на 2011 рік до теперішнього часу не надано.

Правова позиція АТ «Укрзалізниця», по даній справі, повністю збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду зробленої у постанові від 04.04.2024 по справі № 240/19227/21, а також з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 10.01.2024 по справі № 501/4788/21, від 25.01.2024 по справі № 501/4789/21 та від 14.02.2024 по справі № 501/4698/21.

Вказує, що судом першої інстанції не були застосовані строки позовної давності.

Виплата матеріальної допомоги як юридичний факт є триваючою обставиною,

що породжує для такої особи юридичні наслідки. Водночас, виплата роботодавцем матеріальної допомоги, як факт виконання Колекстивного договору, не припинилася, у зв`язку із чим з цієї дати до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352 IX від 01.07.2022. Позивач майже шість років отримувала матеріальну допомогу від відповідача у розумінні Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2026 № 1774. Тому, твердження про надання ст. 233 КЗпП України зворотної (ретроактивної) дії є безпідставними (ст. 58 Конституції України). Виплата матеріальної допомоги позивачу відбулася з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2026 року № 1774, а не з дня звернення з позовом до суду.

«Українська залізниця» подало до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 216/7179/23, оскільки за предметом, підставами позову, а також змістом позовних вимог, дані справи є подібними.

Дослідивши доводи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову АТ «Українська залізниця» у зупиненні провадження у даній справі, з огляду на таке.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Відповідно до ст. 252 ЦПК України зупинення провадження у справі є правом суду, а не обов`язком.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі в цьому випадку зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

У пункті 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за №2 роз`яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14 грудня 2017 року, підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Варто враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

У даному випадку, відриття Верховним Судом провадження у справі № 216/7179/23 не може бути перешкодою для апеляційного розгляду цієї цивільної справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду,

За наведених обставин суд вважає, що заявником не доведено, а колегією суддів не встановлено наявність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 216/7179/23.

З огляду на зазначене суд відмовляє АТ «Українська залізниця» у зупиненні провадження у справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне продовження термін розгляду даної справи в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України, так як за змістом ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а нормами ч. 2 вказаної статті визначено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Керуючись ст. ст. 251, 252, 367, 368, 369, 381-384 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зупинення провадження у справі відмовити.

Продовжити термін розгляду справи судом апеляційної інстанції в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України.

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: