КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/13482/23

02 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовичана рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 самостійно, без участі Товариства, за допомогою сервісу «КБ «ПриватБанк» уклала електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-210905854 щодо транспортного засобу «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_2 , та самостійно визначила тип свого транспортного засобу як B: легковий автомобіль. Крім того, в розділі «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» зазначено, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю.

04 квітня 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ забезпечений транспортний засіб підлягає проходженню ОТК, а станом на 04.04.2023 року протокол ОТК щодо цього ТЗ відсутній. Крім того позивачем встановлено, що відповідачем було некоректно внесено дані ТЗ, а саме: було забезпечено ТЗ «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_2 , а вірний vin-code НОМЕР_3 .

Посилаючись на те, що забезпечений ТЗ є вантажним фургономта за своїми технічними характеристиками відноситься до вантажних автомобілів та підлягавпроходженню ОТК, проте, відповідач при укладанні полісу ввела в оману позивача щодо істотних умов договору страхування, а тому Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» просило суд визнати недійсним з моменту його укладення поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-210905854, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів задоволено.

Визнано недійсним Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-210905854, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_2 з моменту його укладення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» судовий збір у розмірі 2 684 гривні.

Не погоджуючись з ухваленним рішенням суду першої інстанції, представниквідповідача ОСОБА_1 - адвокат Козакевич Олександр Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1

ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 18.06.2024 року між позивачем та відповідачем в межах розгляду справи в суді першої інстанції досягнуто згоди щодо предмету спору та вчинення дії для його вирішення.

Вказані обставини підтверджується заявою від 18.06.2024 року ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування та отримання нею матеріальною шкоди, завданої внаслідок ДТП, відсутність претензій до позивача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг». Відповідачем ОСОБА_1, в свою чергу, повернуто судовий збір на користь позивача, сплачений останнім за подання позовної заяви в сумі 2 684 грн.

В підтвердження відсутності між сторонами предмету спору, 21.06.2024 року відповідач, завчасно, до Голосіївського районного суду м. Києва через Електронний суд надіслав клопотання від 21.06.2024 року (вих. №2106-01) про закриття провадження у справі №752/13482/23 у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами.

Однак, 01.07.2024 Голосіївським районним судом м. Києва у справі прийнято оскаржуване рішення, а клопотання відповідача про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору проігноровано, не взято до уваги судом та постановлено незаконне рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Козакевич Олександр Сергійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи товариство повідомлено у встановленому порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 самостійно, за допомогою сервісу «КБ «ПриватБанк» уклала електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-210905854 щодо транспортного засобу «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_2 , визначивши тип свого транспортного засобу як B: легковий автомобіль.

В розділі «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» зазначено, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю.

Відповідно до умов Полісу строк його дії встановлено з 00 годин 00 хвилин 07.09.2022 року по 06.09.2023 року включно.

04.04.2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 .

З метою розслідування страхового випадку, керуючись п. 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» звернулось до сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України з запитом про проходження ОТК вищевказаним транспортним засобом.

Відповідно до листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 31/925АЗ-12519-2023 від 13.06.2023 транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 , що підлягає обов`язковому технічному контролю ТЗ, станом на 04.04.2023 року не мав дійсного протоколу ОТК. Інформація щодо проходження ОТК цим ТЗ до зазначеної в запиті дати відсутня (а.с. 10).

Також, листом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 31/1002АЗ-13166-2023 від 21.06.2023 року повідомлено, що згідно з інформацією станом на 19.06.2023 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів VIN автомобіля «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , - НОМЕР_3 . В ЄДРТЗ відсутні відомості про реєстрацію транспортного засобу з vin-code НОМЕР_2 (а.с. 11).

Таким чином, було встановлено, що за своїми технічними характеристиками транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 відноситься до вантажних автомобілів, що суперечить відомостям, які зазначив відповідач під час укладення полісу, а саме: щодо відсутності у нього обов`язку з проходження ОТК.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції вказав на те, що введення страховика в оману страхувальником під час укладення полісу №EP-210905854 мало місце шляхом умисного надання неправдивих відомостей про таку істотну умову предмета договору страхування, як обов`язковість проходження транспортним засобом технічного контролю у той час, коли вантажний фургон ОСОБА_1 підлягає обов`язковому проходженню ОТК, у зв`язку з чим Поліс було укладено з порушенням вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і його слід визнати недійсним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які стосуються оскаржуваної частини рішення суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року в частині позовних вимогпро визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідає.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 29 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про дорожній рух» обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.

Статтею 35 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки; для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку; для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік.

На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Судом встановлено, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, що за своїми технічними характеристиками транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 відноситься до вантажних автомобілів.

Відтак, в силу вимог чинного законодавства відноситься до транспортних засобів, які повинні проходити щорічний обов`язковий технічний контроль.

Поряд з цим, наявним в матеріалах справи листом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 31/925АЗ-12519-2023 від 13.06.2023 року підтверджується, що транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 , який підлягає обов`язковому технічному контролю, не мав дійсного протоколу обов`язкового технічного контролю.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник має право вибору страховика для укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.

Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними.

Відповідно до пункту 17.3 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

Таким чином, договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух».

Статтею 99 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування може укладатися із поданням страхувальником заяви на страхування, в якій зазначається перелік обставин, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику при укладенні договору.

Страхувальник перед укладенням договору страхування зобов`язаний поінформувати страховика або страхового посередника про відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику (визначення ймовірності та вірогідності настання страхового випадку і розміру можливих збитків), та/або надати йому іншу інформацію, що має істотне значення для прийняття страховиком рішення про укладення договору страхування, у тому числі про наявність страхового інтересу, та/або про розмір страхової премії за договором страхування.

Страховик у загальних умовах страхового продукту визначає основні критерії та вимоги до інформації, що має істотне значення для оцінки страхового ризику, яку надає страхувальник, у тому числі у заяві на страхування, а також індивідуальні ознаки об`єкта страхування, необхідні для оцінки страхового ризику.

За твердженням позивача останній був введений відповідачкою в оману, оскільки 06 вересня 2022 року, під час укладення електронного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP-210905854, відповідачка самостійно вказала, що транспортний засіб «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 відноситься до легковихавтомобілів, у яких відсутній обовязок щорічного проходження обов`язкового технічного контролю.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. При чому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Судом встановлено, відповідачкою не заперечувалося, що остання знала, що належний їй автомобіль є вантажним, але вказала, що він є легковим, знала про відсутність діючого протоколу обов`язкового технічного контролю транспортного засобу «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 на момент укладення полісу 06.09.2022 року та не повідомила позивача про зазначені обставини, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 06.09.2022 року ввела в оману іншу сторону поліса Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг». Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції пронаявність умислу в діях відповідача щодо введення в оману позивача під час укладання 06.09.2022 полісу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що спірний договір не відповідає вимогам, зокрема, статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 99 Закону України «Про страхування» та частині п`ятійстатті 203 ЦК України, а саме-укладений за відсутності чинного протоколу обов`язкового технічного контролю транспортного засобу «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 на момент укладення полісу 06.09.2022року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, про те, що на підтвердження відсутності між сторонами предмету спору, 21.06.2024 року відповідач завчасно, через Електронний суд, надіслав до Голосіївського районного суду м. Києва клопотання від 21.06.2024 (вих. №2106-01) про закриття провадження у справі №752/13482/23 у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами, проте, судом вказане клопотання проігноровано, не взято до уваги судом, та постановлено незаконне рішення, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто, не існувати на час пред`явлення позову/скарги до суду. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову/скарги без розгляду, відмови від позову/скарги або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження №61-1807св20).

З матеріалів справи вбачається, що 21.06.2024 року представник позивача через Електронний суд надіслав заяву про закриття провадження у справі №752/13482/23 у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами.

В обгрунтування вказаної заяви зазначив, що 18.06.2024 року відповідачка вчинила всі необхідні дії, які були погодженні з позивачем для вирішення спору та повернула позивачу судовий збір, сплачений ним за подання позовної заяви сумі 2 684 грн.

З заяви від 18.06.2024 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що вона підтверджує факт відшкодування їй винуватцем ДТП ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом «Volkswagen Amarok» д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code НОМЕР_3 , матеріальної шкоди тавідсутність у неї претензій до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг».

З вказаної заяви вбачається, що матеріальну шкоду відшкодовано в позасудовому порядку та особою, яка не є учасником даної справи.

Таким чином, сплата матеріальної шкоди особою винною у вчиненні ДТП та яка не є учасником справи про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору між сторонами у справі.

Відтак, правових підстав вважати, що спір між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був відсутній на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, немає, а тому відсутні визначені пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі .

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини та зробив правильні висновки про задоволення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Козакевичем Олександром Сергійовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовича.

Статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції також стягнув з відповідача на користь позивача судовий за подання позовної заяви в сумі 2 684 грн.

Поряд з цим, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що 18.06.2024 року ОСОБА_1 сплатила на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» понесені товариством витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684 грн, що підтверджується платіжною інструкцією на переказ готівки № 488.

Копію вказаної платіжної інструкції ОСОБА_1 було долучено до заяви від 21.06.2024 року про закриття провадження у справі №752/13482/23 у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами.

З огляду на те, що відповідачка добровільно сплатила на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору, то суд першої інтанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для повторного стягнення судового збору з відповідачки на користь позивача.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки сплата відповідачем на користь позивача витрат по сплаті судового збору в добровільному порядку відбулася до моменту ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, то колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовича у вказаній частині та скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» судового збору у розмірі 2 684 грн.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовича задоволено частково лише в частині розподілу судових витрат, а по стуі рішення суду першої інстанції залишено без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козакевича Олександра Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» судового збору у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривніскасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: