ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 953/18185/21

провадження № 22ц/818/2653/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лисиченко С.М.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що 24.04.2008 року між ВАТ АБ «УКРГАЗАБНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 48/08-Р (далі Кредитний договір). Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 24.04.2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавці) та АБ «УКРГАЗБАНК» укладено Договір іпотеки №37/08-Р, посвідчений приватним нотаріусом Єніною Л.В. 24.04.2008 року за №2213 (далі за текстом Договір іпотеки). Предметом іпотеки за укладеним договором іпотеки є нерухоме майно трикімнатна квартира, житловою площею 50,9 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцям на праві власності. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.10.2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №48/08-Р від 24.04.2208 року на загальну суму 143102, 53 дол. США та 302 161,88 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №48/08-р від 24.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві сумісної приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною не нижче за 90% від вартості предмету іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Зобов`язано Київське відділення відділу громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб УМВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 . Іпотекодавці, без згоди позивача, 06.10.2015 року зареєстрували у квартирі, яка є предметом іпотеки, ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 . Реєстрація місця проживання відповідачів відбулася на підставі договору безоплатного користування житловим приміщенням, укладеного 25.01.2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Звертає увагу, що зазначений договір користування квартирою, відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним, у зв`язку з чим підлягають застосування його наслідки, а саме зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що застосування наслідків недійсності правочину на користь позивача, який не є стороною оспорюваного договору, наразі неможливе при застосуванні процесуальної конструкції, запропонованої позивачем, оскільки за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном - відшкодувати вартість того, що одержано. Тобто, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, наслідком недійсного договору безоплатного користування житловим приміщенням від 25.01.2015 року, є саме повернення квартири АДРЕСА_2 , її власникам, які є відповідачами у даній справі, за рахунок яких якраз має задовольнятися позов, як того вимагає цивільно процесуальний закон. Тому такий позов не є ефективним способом захисту позивача, як іпотекодержателя. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 24.04.2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 48/08-р на отримання кредиту у розмірі 100000 дол. США з кінцевою датою погашення 21.04.2028 року.

Відповідно до п.п. 3.3.3; 3.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати кредит, щомісячно з 1-ого по 10-е число кожного місяця, починаючи з травня 2008 року по березень 2028 року в розмірі 416,67 дол. США, а останній платіж сплатити у сумі 415,87 дол. США, сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок 28.840 у розмірі 13,3 % річних не пізніше 10-ого числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а на залишок простроченої заборгованості за кредитом сплачувати проценти виходячи з ставки зазначеної у пункті 1.1. кредитного договору, збільшеної на 1% (один) процент, тобто 14,3 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. У разі виникнення простроченої заборгованості сплачувати пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки.

24.04.2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як іпотекодавцями укладено договір іпотеки № 37/08-Р в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 48/08-Р від 24.04.2008 року надано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , яка нележить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3.3.5 договору іпотеки № 37/08-Р від 24.04.2008 року іпотекодавці зобов`язані не розпоряджатись, в тому числі не відчуджувати в будь-який спосіб та не передавати предмет іпотеки в наступну без письмової згоди іпотекодержателя та не здавати предмет іпотеки в найм (оренду).

24.04.2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 48/08-Р-1, відповідно до якого ОСОБА_6 виступив фінансовим поручителем по кредитному договору.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.05.2012 року у справі № 2018/394/2012, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 48/08-Р від 24.04.2008 року на загальну сумі 143102,53 дол. США та 302161,88 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №48/08-р від 24.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві сумісної приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною не нижче за 90% від вартості предмету іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Зобов`язано Київське відділення Відділу громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб УМВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_2 .

Постановою головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Казанцева Д.О. від 10.03.2017 року, закінчено виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11, виданого 06.09.2012 року Київським районним судом м.Харкова про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

25.01.2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , як наймодавцями, та ОСОБА_3 , як наймачем, укладено договір безоплатного користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

З довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.11.2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації місця проживання відсутня; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання рішення Київського районного суду м.Харкова від 23.05.2012 року у справі №2018/394/2012 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, приватним виконавцем Бабенко Д.А. 14.11.2019 року відкрите виконавче провадження №6061675, в межах якого 14.11.2019 року накладено арешт на виявлене майно боржника у межах суми боргу.

З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 24.11.2023 року №418 вбачається, що під час виходу спеціалістів Служби у справи дітей за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів було з`ясовано, що малолітня ОСОБА_4 разом з родиною знаходиться за межами України. За інформацією адміністрації комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №23», малолітня ОСОБА_4 , не перебуває під наглядом фахівців поліклініки за місцем проживання: АДРЕСА_1 . Декларація про надання первинної медичної допомоги дівчинці з педіатрами підприємства не укладена. За медичною допомогою неповнолітня ОСОБА_11 до фахівців поліклініки не зверталась. Також, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в закладах загальної середньої освіти усіх типів та форм власності Київського району не навчається та не навчалась. Відомостей пор те, що ОСОБА_4 є власницею або має право користування іншим житлом, в Департаменті служб у справах дітей немає. Враховуючи викладене, департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає недоцільним зняття з реєстрації та виселення з квартири АДРЕСА_2 малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це призведе до порушення, зменшення та обмеження її житлових прав, охоронюваних законом. Додатково повідомлено, що розглянувши запит приватного виконавця Бабенка Д.А. від 09.12.2019 року №6204 стосовно надання дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_2 , де право користування має малолітня ОСОБА_4 , Департамент служб у справах дітей, як представник органу опіки і піклування, заперечував проти реалізації вищезазначеної квартир (лист №3948/0/202-19 від 24.12.2019 року).

В обґрунтування вимог позовної заяви ПАТ АБ « Укргазбанк» зазначає, що 24.04.2008 року між ВАТ АБ «УКРГАЗАБНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 48/08-Р (далі Кредитний договір). Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 24.04.2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавці) та АБ «УКРГАЗБАНК» укладено Договір іпотеки №37/08-Р, посвідчений приватним нотаріусом Єніною Л.В. 24.04.2008 року за №2213 (далі за текстом Договір іпотеки). Предметом іпотеки за укладеним договором іпотеки є нерухоме майно трикімнатна квартира, житловою площею 50,9 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцям на праві власності. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.10.2012 року по справі №2018/394/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №48/08-Р від 24.04.2208 року на загальну суму 143102, 53 дол. США та 302 161,88 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №48/08-р від 24.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві сумісної приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною не нижче за 90% від вартості предмету іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Зобов`язано Київське відділення відділу громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб УМВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 . Рішення суду в частині виселення виконано в повному обсязі. Разом з цим, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу на прилюдних торгах, не виконано, оскільки іпотекодавці, без згоди позивача, 06.10.2015 року зареєстрували у квартирі, яка є предметом іпотеки, ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 . Реєстрація місця проживання відповідачів відбулася на підставі договору безоплатного користування житловим приміщенням, укладеного 25.01.2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . У зв`язку з чим, з метою виконання рішення суду, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А звернувся до Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради із запитом щодо надання дозволу на реалізацію квартири предмету іпотеки в установленому чинним законодавством України порядку. Листом від 24.12.2019 року №3948/0/202-19, Департамент відмовив в наданні дозволу на реалізацію вказаної квартири. Звертає увагу, що укладення Договору користування квартирою та реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі відбулось після набрання законної сили рішення Київського районного суду м.Харкова від 23.10.2012 року по справі №2018/394/2012 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, тому, вочевидь, при укладенні договору безоплатного користування власники квартири боржники діяли недобросовісно, порушуючи умови укладеного договору іпотеки, маючи на меті перешкодити виконанню законного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, чим порушили право позивача на задоволення своїх вимог. Крім того, зазначений договір користування квартирою, відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним, у зв`язку з чим підлягають застосування його наслідки, а саме зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 27.11.2023 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок від 24.11.2023 року, зі змісту якого вбачається, що Департамент служб у справах дітей вважає недоцільним зняття з реєстрації та виселення з квартира АДРЕСА_2 малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це призведе до порушення, зменшення та обмеження її житлових прав, охоронюваних законом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним і ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначав, що на виконанні у приватного виконавця Бабенко Д.А. перебуває виконавче провадження №60609699 з примусового виконання виконавчого листа №2018/1108/2012/11, виданого Київським районним судом м.Харкова від 06.09.2012 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 48/08-Р від 24.04.2008 року на загальну суму 143102,53 дол. США та 302161,88 грн; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №48/08-р від 24.04.2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві сумісної приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною не нижче за 90% від вартості предмету іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження.

У позовній заяві позивач зазначав, що приватний виконавець не може виконати рішення суду про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу із прилюдних торгів, оскільки служба у справах дітей Харківської міської ради відмовила у наданні дозволу на реалізацію предмету іпотеки - квартири, оскільки в ній зареєстрована на підставі договору найму від 25.01.2015 року, зокрема, неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що зазначений договір найму є нікчемний, оскільки укладений відповідачами без його згоди, як іпотекодержателем, що є підставою для застосування наслідків його недійсності шляхом зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зареєстрованого місця їх проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - це члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з абзацом сьомим пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, водночас зацікавленою особою є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Водночас стягувач (кредитор) не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. З іншого боку боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має своїм наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (у тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи зі скаргою щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Виконавець на підставі частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

З наведеного можна виснувати, що державний чи приватний виконавець зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування - виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням.

Отже, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Ініціювання кредитором нового спору, зокрема, виселення, застосування наслідків недійсного правочину шляхом зняття із зареєстрованого місця проживання з іпотечного майна з метою реалізації цього майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження не є правомірним і ефективним способом захисту.

Зазначене узгоджується із постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 127/30571/21 та від 01.11.2023 року у справі № 127/30546/21.

Судовим розглядом встановлено, що в предметом розгляду даної справи є договір безоплатного користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 , укладеним 25.01.2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , як наймодавцями, та ОСОБА_3 , як наймачем, без згоди позивача, який є іпотекодержателем зазначеної квартири предмета іпотеки.

Вищевикладене дає підстави вважати договір безоплатного користування житловим приміщенням недійсним відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 викладено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Судова колегія звертає увагу на те, що застосування наслідків недійсності правочину на користь позивача, який не є стороною оспорюваного договору, наразі неможливе при застосуванні процесуальної конструкції, запропонованої позивачем, оскільки за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном - відшкодувати вартість того, що одержано.

Тобто, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, наслідком недійсного договору безоплатного користування житловим приміщенням від 25.01.2015 року, є саме повернення квартири АДРЕСА_2 , її власникам, які є відповідачами у даній справі, за рахунок яких і має задовольнятися позов, як того вимагає цивільно процесуальний закон.

За таких обставин висновок суду, що належним та ефективним способом захисту позивача, як іпотекодержателя, під час розгляду даного позову, а саме виконання рішення суду в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором за рахунок реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки квартири, є звернення виконавця до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно відповідачів, в якому зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , а не ініціювання позивачем нового спору до відповідачів щодо предмету іпотеки, який вже був вирішений судом під час розгляду справи №2018/394/2012, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законом та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПКУкраїни суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 31.10.2024 року.