Провадження № 22-ц/802/282/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що 26 листопада 2016 року вона та відповідач ОСОБА_6 після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкували по 1/2 частині домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 124,4 кв.м., житловою 59,5 кв.м., та господарських будівель - хліва Б-1, огорожі 1-2, і розташоване на земельній ділянці площею 600 кв.м., за вказаною адресою. Однак, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2021 року отримані ними свідоцтва про право на спадщину були визнані недійсними у зв`язку з тим, що не було враховано право власності ОСОБА_7 на частину у житловому будинку, який вони успадкували.

Зокрема мировою угодою, затвердженою ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2007 року у цивільній справі, було визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/5 частину проведеної добудови, а саме певних приміщень до житлового будинку, який є предметом спору.

Крім того позивач зазначала, що на її повторне звернення для оформлення спадщини після смерті матері як спадкоємця за законом постановою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з посиланням на неможливість визначення розміру та складу спадкового майна.

У зв`язку із наведеним та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_8 , а саме 1/2 частину домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1 , розмір та склад якої буде визначено на підставі проведеної судової будівельно-технічної експертизи.

У листопаді 2022 року ОСОБА_6 також звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно.

Вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з відповідачем ОСОБА_3 матір ОСОБА_8 . Після її смерті він подав відповідну заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак, постановою державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори від 23 серпня 2022 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено через неможливість визначити розмір та склад спадкового майна.

Крім того вказував, що його батьками, ним та його колишньою дружиною ОСОБА_10 було проведено добудову до спірного будинку, а тому кожен з них набув право на 4/15 частин від добудованих приміщень.

Проте, за час життя батьків, він не зміг оформити своє право на 4/15 від добудови до спірного будинку, що становить 14/100 від усього будинку.

Враховуючи наведене, та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд, визнати за ним право власності на 14/100 садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями і спорудами. Визнати за ним право власності на 75/200 частин садибного (індивідуального) вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 і виділити йому в натурі належну йому 103/200 частину садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями і спорудами як окремий об`єкт нерухомості (квартиру). Відшкодувати понесені ним судові витрати.

У листопаді 2022 року, до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на частину житлового будинку звернулась ОСОБА_7

Покликалась не те, що вона є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які перебували у шлюбі, і який було розірвано 11 листопада 2000 року.

Вказувала, що між батьками виник спір стосовно поділу спільного майна подружжя, в тому числі і щодо частини добудови до житлового будинку АДРЕСА_1 . В ході розгляду цього судового спору ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2007 року було затверджено мирову угоду, згідно якої за нею визнано право власності на 1/5 частину проведеної добудови до спірного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Однак у реєстрації права власності на 1/5 частину добудови, яка є частиною спірного будинковолодіння їй було відмовлено.

Крім того зазначала, що згідно висновку експерта №21 від 21 жовтня 2022 року приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8 у спірному житловому будинку становлять 11/20 часток, а тому її частка становить 11/100.

За наведених обставин та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_7 просила суд визнати за нею право власності на 11/100 частин садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_7 про визнання права власності на майно прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно.

Ухвалою цього ж суду від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно та позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно і за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно було об`єднано в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 89/200 частин будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину господарських будівель і споруд (крім самовільно збудованих гаража НОМЕР_1 та хліва В-1).

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 89/200 частин будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину господарських будівель і споруд (крім самовільно збудованих гаража НОМЕР_1 та хліва В-1).

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на майно, а саме на 11/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 , вважаючи невірним формулювання резолютивної частини рішення, просила його змінити як таке, що не відповідає чинному законодавству, та

- визнати за ОСОБА_7 право власності на 11/100 частин садибного (індивідуального) житлового будинку (загальною площею 124,4 кв.м., у т.ч. житлова площа - 59,5 кв.м.) з господарськими будівлями і спорудами, а саме: хлів Б-1, огорожа 1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно за законом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 89/200 частин садибного (індивідуального) житлового будинку (загальною площею 124,4 кв.м., у т.ч. житлова площа - 59,5 кв.м.) з господарськими будівлями і спорудами, а саме: хлів Б-1, огорожа 1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно за законом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 89/200 частин садибного (індивідуального) житлового будинку (загальною площею 124,4 кв.м., у т.ч. житлова площа - 59,5 кв.м.) з господарськими будівлями і спорудами, а саме: хлів Б-1, огорожа 1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що у висновках суду та у резолютивній частині рішення не були враховані висновки судової будівельно-технічної експертизи та її уточнені позовні вимоги, у зв`язку із чим розподіл спадкового майна судом було проведено помилково без врахування господарських будівель та споруд.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом ОСОБА_6 фактично визнав апеляційну скаргу ОСОБА_7 та всі викладені у ній обставини.

Під час відкриття апеляційного провадження апеляційним судом було встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і ця обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18 січня 2024 року.

У зв`язку з цим ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 липня 2024 року до участі у справі було залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як правонаступників після смерті позивача ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є спадкоємцями за законом після смерті матері ОСОБА_11 , а тому мають право на спадкове нерухоме майно після її смерті в рівних частинах, крім частки у цьому спадковому майні, яка належить ОСОБА_7 на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2007 року, яка становить 1/5 частину проведеної добудови до житлового будинку, що спадкується.

Такий висновок суду є правильний.

Із наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи. 26 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 кожному з них були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку загальною площею 124,4 кв.м., житловою 59,5 кв.м.,та надві=рними будівлями і спорудами хліва Б-1, огорожі 1-2, яке розташоване на земельній ділянці площею 600 кв.м., за зазначеною адресою (т. 1 а.с. 157-173).

Крім того встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про визнання права власності на частину нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю сім`ї, було затверджено мирову угоду, згідно якої за ОСОБА_12 , яка є дочкою ОСОБА_10 та ОСОБА_6 визнано право власності на 1/5 частину проведеної ними впродовж 1981-1991 року добудови до житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішень Луцького міськвиконкому від 11 лютого 1982 року та 24 січня 1991 року, а саме: приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8 (т. 1 а.с. 8).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2007 року ОСОБА_12 змінила прізвище на ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 126).

У подальшому рішенням реєстратора КП «Волинське обласне бюро технічної інвенетеризації» від 23 серпня 2007 року ОСОБА_9 було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/5 частину добудови до будинку АДРЕСА_1 , зокрема: приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, оскільки вказана добудова являє собою складову частину домоволодіння, у зв`язку з чим неможливо встановити, права на яку частину нерухомого майна підлягають реєстрації (т. 1 а.с. 204).

Також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2021 року зазначені вище свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , були визнані недійсними у зв`язку з тим, що під час вчинення даної нотаріальної дії не було враховано факт набуття ОСОБА_7 права власності на частину добудови до спірного житлового будинку (т. 1 а.с. 4-7).

Зі змісту наявних у матеріалах справи постанов про вчинення нотаріальних дій від 08 вересня 2022 року та 22 серпня 2022 року вбачається, що у видачі свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на спадкове майно житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями і спорудами було відмовлено з підстав неможливості визначення розміру їх часток та складу спадкового майна (т. 1 а.с. 9, 129).

З висновку експерта № 21 судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2022 року приєднаного до матеріалів справи слідує, що приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, які є добудовою до спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 становлять 11/20 частку даного житлового будинку (т.1 а.с. 53-62).

Таким чином наведене дає підстави вважати, що суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що оскільки відповідачу за первісним позовом ОСОБА_7 належить 1/5 від вказаних приміщень і ці приміщення становлять 11/20 від усього будинку, то частка останньої у цьому спірному будинку становить 11/100 (11/20х1/5 = 11/100).

Відповідно розмір часток належних позивачам за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_6 становить по 89/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а також по 1/2 частині господарських і надвірних будівель, крім самовільно збудованого гаража НОМЕР_1 і хліва В-1.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частинами першою та п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції оцінивши зібрані докази та встановлені обставини справи, дав їм вірну правову оцінку, а тому цілком підставно і обґрунтовано задовольнив первісний позов частково та, а зустрічний позов повністю.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді