Провадження № 22-ц/802/617/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року АТ «Акцент-Банк» звернулося в суд із зазначеними позовом.

Покликалось на те, що 08 травня 2020 року між банком та ОСОБА_1 , шляхом підписання представником банку і позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, був укладений кредитний договір. За умовами цього договору позичальник ОСОБА_1 отримав на платіжну картку кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 44,4 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Також останній погодився на встановлення і зміну банком кредитного ліміту, на зміну тарифів та іншими невід`ємними частинами цього договору, підписавши паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка».

Крім того позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 28 вересня 2023 року, виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 55041 грн 34 коп., з яких: 32679 грн 99 коп. заборгованість за тілом кредиту; 22361 грн 35 коп. заборгованість за відсотками.

За таких обставин, позивач АТ «Акцент-Банк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 55041 грн 34 коп. та відшкодувати йому понесені судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2024 року позов АТ «Акцент-Банк» задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 травня 2020 року в розмірі 55041 грн. 34 коп., що складається із заборгованості за кредитом - 32679 грн 99 коп. та заборгованості за відсотками - 22361 грн 35 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважаючи рішення місцевого суду незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з недотриманням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що анкета-заява не є кредитним договором і не містить істотних умов такого договору, паспорт споживчого кредиту відповідач не підписував, а тому позовні вимоги банку є необґрунтованими і недоведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ «Акцент-Банк», вважаючи рішення суду законним, а апеляційну скаргу безпідставною, просив залишити його без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» та стягуючи з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 55041 грн. 34 коп., суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами у справі доведено, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку згідно заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 08 травня 2020 року між кредитодавцем АТ «Акцент-Банк» та позичальником ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку (а.с. 9).

До позовної заяви банк додав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», тарифи користування кредитною карткою та паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому відповідач ОСОБА_1 був повідомлений про основні умови кредитування з використанням кредитної картки, а саме: тип кредиту; суму ліміту; строк договору та строк кредитування; спосіб та строк надання кредиту; процентну ставку;тип процентної ставки; орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача; реальну річну процентну ставку; порядок повернення кредиту; підвищену процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту та інше, а також надав виписку по картці, з якої встановлено рух коштів під час користування кредитом (а.с. 10, 24-31).

Згідно довідки за лімітами наданої позивачем АТ «Акцент-Банк» відповідачу ОСОБА_1 було встановлений ліміт кредитних коштів на дату підписання договору в розмірі 20000 грн у подальшому вказаний ліміт змінювався (а.с. 23).

Також на підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки (а.с. 22).

Крім того з наданої банком та приєднаної до матеріалів справи виписки по картці вбачається, що відповідач, отримав кредитну картку, неодноразово здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та поповнював його (а.с. 11-21).

З наявного в матеріалах справи і не спростованого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 08 травня 2020 року, слідує, що станом на 28 вересня 2023 року утворилась заборгованість за кредитом на загальну суму 55041 грн 34 коп., з яких 32679 грн 99 коп. заборгованість за тілом кредиту, 22361 грн 35 коп. заборгованість за відсотками (а.с. 6-8).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що 08 травня 2020 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання останнім відповідної анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг і підписання в електронній формі паспорта споживчого кредиту.

Отже, підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту, позичальник ОСОБА_1 , відповідно до статей 626, 627, 628, 634 ЦК України, добровільно погодився на запропоновані банком умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, що свідчить про укладення між сторонами спору договору кредитування у формі приєднання на умовах, викладених у паспорті споживчого кредиту.

Саме до таких правових висновків щодо застосування вказаних норм права до спірних правовідносин в частині укладення договору кредиту шляхом підписання паспорту споживчого кредиту дійшов касаційний суд при аналогічних обставинах справи у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року, справа № 284/157/20-ц, які суд апеляційної інстанції враховує відповідно до ст. ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, встановивши зазначені обставини, а саме те, що позичальник ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором від 08 травня 2020 року не виконав, допустив заборгованість за кредитом у розмірі 55041 грн 34 коп., з яких: 32679 грн 99 коп. заборгованість за тілом кредиту, 22361 грн 35 коп. заборгованість за відсотками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з останнього на користь кредитодавця АТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитом у вказаному вище розмірі.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дослідивши наявні у справі докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про підставність вимог позивача та задовольнив позов.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді