Номер провадження: 22-ц/813/5416/24
Справа № 496/3455/23
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Трушиної О.І. 05 лютого 2024 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання її батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на законних підставах на території України, а саме: АДРЕСА_1 з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року, станом до 24.08.1991 року.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що у 1977 році її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали до України, в Одеську область, винайняли житло та зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується завіреною копією з домової книги для прописки громадян, а також довідкою № 761 від 21.03.2023 року, виданою Нерубайською сільською радою Одеського району Одеської області та копіями з господарської книги. Заявник вважала, що дані документи підтверджують факт постійного проживання та реєстрації її матері ОСОБА_3 разом із чоловіком ОСОБА_2 в Україні з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року. Батько працював у колгоспі трактористом, мати була домогосподаркою. Наприкінці 1977 року мати завагітніла та, перебуваючи на останніх місяцях вагітності, повернулася на деякий час у Вірменію, батько продовжував працювати в Україні. Через декілька місяців після пологів мати повернулася до батька в Україну, де вони проживали до 17.03.1983 року. Після більш ніж п`яти років проживання батьків в Україні, навесні 1983 року, батьки прийняли рішення повернутися у Вірменію, де проживали наступні десять років. Після закінчення школи заявниця одружилася та вже разом з чоловіком переїхала до України. Діти народжені в Україні отримали громадянство України, а по досягненню повноліття отримали паспорти громадян України і на підставі громадянства своїх дітей вона отримала посвідку на постійне проживання на території України. З чоловіком подружнє життя не склалося, вона самостійно виховувала дітей та в пошуках роботи часто змінювала місце проживання. Деякий час проживала в м. Одесі, працювала на промтоварному ринку продавцем, а останніми роками придбала житло та переїхала жити з родиною до Харкова. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації до України вимушена була знову виїхати до м. Одеси, орендувавши житло за адресою: АДРЕСА_2 . 12.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Біляївського відділу ДМС України Одеського району Одеської області для отримання громадянства України, однак їй було роз`яснено, що для набуття громадянства необхідно підтвердити факт постійного проживання її батька ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3 на території України з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року, станом до 24.08.1991 року, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05.02.2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання на території України батьків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на законних підставах, в період часу з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року.

В іншій частині заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що жодний із долучених ОСОБА_1 документів не підтверджує факт проживання її батьків на території України станом на 24.08.1991 року.

Крім того, заявниця не зверталася із відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України про набуття громадянства України у визначеному законом порядку. Також апелянт вважає, що у справі наявний спір про право, тому суд першої інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 294 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 12.11.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у Вірменській РСР (м. Іджеван). Її батьками є: мати - ОСОБА_3 , та батько - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01.03.1978 року (а.с.13).

18.02.1977 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце народження: с. Паравакар Шашмадинського району Арм. ССР) уклав шлюб із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце народження: с. Паравакар Шашмадинського району Арм. ССР), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 28.02.1977 року. (а.с.37).

У шлюбі із ОСОБА_4 у заявниці народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце народження: смт. Пісочин Харківської області), що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 27), та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце народження: с-ще Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області), що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.31).

У свідоцтві про народження ОСОБА_6 відомості матері та батька зазначені як ОСОБА_4 (особа без громадянства) та ОСОБА_1 (особа без громадянства).

У свідоцтві про народження ОСОБА_5 відомості матері та батька зазначені як ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (громадянка Вірменії).

Син заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_5 набув громадянство України на підставі п.1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» з 25.05.2017 року, згідно довідки № 365358 про реєстрацію особи громадянином України виданою Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 01.12.2016 року та згідно якої він є громадянином України.

Донька заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_6 набула громадянство України на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» з 30.09.2009 року, згідно довідки № 2876 від 18.06.2010 року, виданої Управлінням у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Харківській області та згідно якої вона є громадянкою України.

З довідки Нерубайської сільської ради Одеської області від 21.03.2023 року № 761 вбачається, що по АДРЕСА_1 проживали разом та були зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка Армянської ССР (Шашмадин) разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року (а.с. 17).

Вказане також підтверджується відомостями з копії домової книги за адресою: АДРЕСА_1 , завіреною належним чином Нерубайською сільською радою Одеського району Одеської області (а.с. 18-19) та копії господарської книги за адресою: АДРЕСА_1 , завіреною належним чином Нерубайською сільською радою Одеського району Одеської області (а.с. 20-21).

Згідно з відомостями домової книги для прописки громадян, проживаючих по АДРЕСА_1 , за даною адресою проживали, зокрема: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18-19).

ІНФОРМАЦІЯ_7 батько заявниці, громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 20.11.2011 року серії НОМЕР_3 (а.с. 23).

З показань допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_7 вбачається, що батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проживали у с. Нерубайське з 1970 року до 1983 року, а потім вони разом із донькою, заявницею, повернулися до Вірменії. У наступному ОСОБА_1 самостійно повернулася на Харківщину, де народила хлопчика, однак у якому саме році повернулась заявниця, свідок не пам`ятає.

Встановлення факту проживання на території України батьків заявниці ОСОБА_1 необхідно для набуття нею громадянства України.

Листом ГУ ДМС України у Одеській області від 12.04.2023 року № 5127-135/5127.1-23 роз`яснено ОСОБА_1 порядок подання відповідної заяви та зазначено про необхідність подання відповідного рішення суду (а.с.38).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Згідно з п.1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24.08.1991 року, зазначені у п. 2, - з 13.11.1991 року (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України від 08.10.1991 року №1636-XII «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року.

Згідно ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у ч. 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі ч. 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у ч. 1 цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 року у справі №125/1472/19, від 27.02.2023 року у справі №517/445/19, від 09.08.2023 року в справі №523/7192/19.

Відповідно до підпунктів «а», «б» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні станом на 13.11.1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про громадянство України»", що подає особа, яка станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог про постійне проживання її батьків на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) не надано жодного належного доказу. І навпаки, наявними у матеріалах справи доказами і показаннями свідків підтверджується той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 24.08.1991 року на території України не проживали.

Що стосується вимоги заяви про встановлення факту постійного проживання на території України батьків заявника - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року, то колегія суддів зазначає, що, як вже вказувалось вище, для оформлення належності до громадянства України юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України від 08.10.1991 року №1636-XII «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Таким чином, встановлення факту проживання батьків заявниці на території України протягом іншого періоду - з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року не має правового значення для вирішення даної справи оскільки для ОСОБА_1 , не породжує жодних правових наслідків, а відтак, у задоволенні заяви ОСОБА_1 у вказаній частині має бути відмовлено.

Доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що між сторонами виник спір про право, є необгрунтованими, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України було отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, і відповідно, спір про право відсутній. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05.11.2020 року у справі №521/21665/18, від 27.02.2023 року у справі №517/445/19, від 18.08.2023 року у справі №521/15127/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не зверталася до органів Державної міграційної служби України із заявою про набуття громадянства України, є безпідставними та спростовуються відповіддю ДМС України в якій на заяву ОСОБА_1 було роз`яснено, що для набуття громадянства України відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про громадянство України» їй необхідно підтвердити факт постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року, та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05.02.2024 року в частині встановлення факту постійного проживання на території України батьків заявника - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви у вказаній частині. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2024 року - скасувати в частині встановлення факту постійного проживання на території України батьків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на законних підставах, в період часу з 05.04.1977 року по 17.03.1983 року.

В цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе