УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

31 липня 2024 року місто Львів

Суддя Личаківського районного суду м. Львова Ціпивко І.І., вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 на рішення та дії органу державної виконавчої служби

встановила:

До Личаківського районного суду міста Львова звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на дії старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бляхарем Є.П. щодо не зняття арешту з рахунків, рухомого та нерухомого майна.

В обґрунтування поданої скарги зазначає, що 23.07.2024 ОСОБА_1 на електронну адресу надійшла постанова про арешт майна боржника по виконавчому провадження №75566630 щодо нього, яка була внесена старшим державним виконавцем Франківського відділу ДВС у місті Львові Бляхарем Є.П. Ознайомившись з матеріалами ВП №75566630, з`ясував, що підставою для відкриття виконавчого провадження слугувала постанова серії ЕНА № 2104512 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення. 13.05.2024 та така оскаржена до Личаківського районного суду міста Львова, яким відкрито провадження у справі №463/4243/24.

Суддя, проаналізувавши матеріали справи, вважає, що у відкритті провадження слід відмовити у зв`язку з наступним.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження є постанова про арешт коштів боржника від 23.07.2024 у виконавчому провадженні № 75566630, яка винесена старшим державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бляхарем Є.П. на виконання постанови серії ЕНА №2104512 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, винесеної УПП в Хмельницькій області.

Так, постановою серії ЕНА №2104512 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Тобто, оскаржувана постанова державного виконавця стосується примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, яка перебуває на виконанні, що постановлена відповідно до КУпАП, а не в порядку цивільного судочинства.

При цьому, такі справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП, яким передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення.

Проте, цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, у порядку ст. 447 ЦПК України судом розглядаються скарги на рішення виконавців при здійсненні виконавчого провадження з виконання рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

У даному ж випадку в межах виконавчого провадження №75566630 органом державної виконавчої служби виконується постанова про накладення на скаржника адміністративного стягнення у виді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП.

А тому, оскільки у даній справі скаржник оскаржує постанову державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, що прийнята в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, відтак дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 757/62025/17-ц.

Отже, зважаючи на викладене, подана ОСОБА_1 скарга не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

ОСОБА_1 оскаржує дії та рішення державного виконавця в межах виконавчого провадження з примусового виконання постанови про накладення стягнення, що прийнята в порядку КУпАП, який не передбачає механізму і порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб, які здійснюють примусове виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення. А тому, з урахуванням положень ст. 287 КАС України оскарження дій і рішень державного виконавця у виконавчому провадженні, що здійснюється на підставі постанови, ухваленої за правилами КУпАП, може відбуватися виключно шляхом звернення з позовом до адміністративного суду в порядку, що передбачений КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Оскільки розгляд справи з приводу оскарження постанови державного виконавця про арешт коштів боржника здійснюється за правилами адміністративного судочинства та віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а імперативними нормами ч. 1 ст. 186 ЦПК України передбачено обов`язок суду відмовити у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, вважаю, що у відкриті провадження у даній справі слід відмовити.

Відтак з урахуванням викладеного суддя вважає наявними підстави для відмови ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі та роз`яснення йому права на звернення до відповідного адміністративного суду за правилами, встановленими КАС України.

Керуючись ст. 186 ЦПК України,

постановила:

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії органу державної виконавчої служби.

Роз`яснити скаржнику, що для вирішення порушених у його скарзі питань він вправі звернутися до адміністративного суду за правилами, встановленими КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя І.І.Ціпивко