МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Пр. №2/521/186/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що 03 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено два договори купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., за №1015, №1014, за умовами яких ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав по частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м.

03 червня 2019 року право власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу №1015 від 03 червня 2019 року та договору купівлі-продажу №1014 від 03 червня 2019 року було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що були внесені записи за №31828050 та за №31827566 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Вказував, що укладені відповідачами договори купівлі-продажу від 03 червня 2019 року за №1015, №1014 є фіктивними, оскільки при укладенні вказаних договорів, останні не мали на меті створення правових наслідків передбачених ч. 1 ст. 655 ЦК України, а вчинили оспорювані правочини з метою уникнення правових наслідків невиконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_2 , за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США строком на три місяці під 5% річних. На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_2 надала йому розписку, однак своєчасно борг не повернула.

10 травня 2019 року ОСОБА_2 видала йому нову розписку на погоджену суму 47000,00 доларів США з урахуванням відсотків за користування коштами, що в еквіваленті на момент звернення до суду становить 1240800,00 грн. (за курсом НБУ 1 долар США = 26,40 грн.) та зобов`язувалась повернути кошти негайно за першою його вимогою.

Стверджував, що з 20 травня 2019 року він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу, але остання борг не повернула.

Вказував, що 31 травня 2019 року він звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та разом із позовом подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., який належав на праві власності ОСОБА_2 , яка була розглянута судом тільки 12 червня 2019 року.

За цей час, а саме 03 червня 2019 року ОСОБА_2 , яка була обізнана про його наміри звернутися до суду, уклала з ОСОБА_3 фіктивні договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що при укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 були порушені їх істотні умови, оскільки в них не було зазначено кадастровий номер земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що свідчить про їх фіктивність.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку загальною площею 42,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 03 червня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., реєстр № 1015; визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку загальною площею 42,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 03 червня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., реєстр № 1014; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запис № 31828050 про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 42,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Фролової Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47166959 від 03 червня 2019 року; запис № 31827566 про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 42,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Фролової Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47166351 від 03 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 19 липня 2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 53).

Ухвалою суду від 19 липня 2019 року заява позивача про забезпечення позову була залишена без задоволення (т. 1 а.с. 55).

Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року строк підготовчого провадження було продовжено (т. 1 а.с. 86).

Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року (протокольною)по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07 листопада 2010 року (т. 1 а.с. 157).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було відмовлено (т. 1 а.с. 165-167, 239-241).

Постановою Верховного суду від 08 грудня 2021 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 31-35).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2021 року, справу було передано на розгляд судді Леонову О.С.

Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 55-56).

Ухвалою суду від 11 травня 2022 року по справі підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 62-63).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року, у зв`язку із наданням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку судді ОСОБА_5 справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 09 лютого 2024 року.

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 120-121).

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 164-165).

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року по справі підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 198).

Позивач ОСОБА_1 та його представник, діюча на підставі ордерів від 16 липня 2019 року, 25 січня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 23 грудня 2018 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялись судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т. 1 а.с. 28, 29, 30, т.2 а.с.11,13, 237, 238-239, т. 3 а.с. 1).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, діючий на підставі ордеру 07 травня 2024 року, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надали відзив на позов (т. 1 а.с.70-72, т. 2 а.с. 185, 186).

Відповідачка ОСОБА_2 , інвалід 2 групи, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надала відзив на позов (т. 2 а.с. 87-90, 91).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 , діюча на підставі ордеру від 12 березня 2024 року, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, раніше надала письмові пояснення по справі, а також надала заяву в який просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з урахуванням письмових пояснень, які були надані до суду та розглянути справу за її відсутністю (т. 2 а.с. 230-231, 141, т. 3 а.с. 3, 4-10).

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Р.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 2 а.с. 169, 178, 183).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Верховний суд у постанові по справі № 922/476/20 від 09 грудня 2020 року визначив, що під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Судом встановлено, що 26 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав відповідачці у борг грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США під 5 % річних, а остання зобов`язувалась повернути позивачу борг протягом трьох місяців. На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_2 надала позивачу розписку від 26 січня 2014 року (т. 1 а.с. 16)

Після спливу строку договору позики від 26 січня 2014 року, відповідачка борг не повернула, у зв`язку з чим у неї перед позивачем виникла заборгованість.

Встановлено, що 10 травня 2019 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 нову розписку на суму 47000,00 доларів США з урахуванням відсотків за користування коштами, що в еквіваленті на момент звернення до суду становить 1240800,00 грн. (за курсом НБУ 1 долар США = 26,40 грн), а також зобов`язувалась повернути кошти негайно за першою вимогою позивача, але борг не повернула (т. 1 а.с. 17).

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/12445/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який він подав 31 травня 2019 року (т. 1 а.с. 20-21).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2019 року було відкрито провадження у справі № 520/12445/19, але ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на належність майна, на яке просив накласти арешт позивач, іншій особі (т. 1 а.с. 19, 22, 23-24).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року у справі №520/12245/19 були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь останнього заборгованість за договором позики у розмірі 1113359,50 грн., що станом на 10 грудня 2019 року складає еквівалент 47000,00 доларів США (т. 1 а.с. 169-178).

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору довірчого утримання від 18 червня 2004 року належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 18, 105, 106-107, 110-114).

03 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено два договори купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., за №1015, №1014, за умовами яких ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав по частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 червня 2019 року (т. 1 а.с. 25-27, 125-126, 137-138).

Зі змісту п.4 вищевказаних договорів купівлі-продажу від 03 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 по вказаним договорам сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 562590,00 грн.

Крім того, сторони підтвердили, що укладення вказаних договорів вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (п.6), а також договори укладені за згодою дружини покупця (п.11).

03 червня 2019 року право власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу № 1015 від 03 червня 2019 року та договору купівлі-продажу № 1014 від 03 червня 2019 року було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що були внесені записи за №31828050 та за №31827566 (реєстраційний № 101) (т. 1 а.с. 25-27, 140-141).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №448651 від 14 лютого 2024 року ОСОБА_3 з 10 грудня 2021 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 123).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №М1-34412 ю/о від 15 лютого 2024 року ОСОБА_2 з 29 січня 2014року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 134).

Судом встановлено, що 27 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено два договору купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. за № № 492, 496, за умовами яких ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_4 прийняв у власність (купив) по частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. (т. 2 а.с. 142-143, 146-147).

Житловий будинок по АДРЕСА_1 був проданий за 211916,00 грн., тобто по 105958,00 грн. за кожну частину будинку.

27 липня 2020 року право власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. на підставі договорів купівлі-продажу від 27 липня 2020 року № №492, 496 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що були внесені записи за №37494413 та №37494867 (реєстраційний № 101) (т.2 а.с.144-145,148-149).

Встановлено, що 22 грудня 2023 року за ОСОБА_4 на підставі рішення про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність, серія та номер:1540-VIII, виданого 27 вересня 2023 року Одеської міською радою, було зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0518га, кадастровий номер::47:010:0004 (т. 2 а.с. 150, 151, 152, 153, 154, 155).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 березня 2024 року ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 2016 року 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 157-158).

Пунктом 6 статті 3 ЦК України визначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Боржник, який укладає договір купівлі-продажу майна, яке належить йому на праві власності діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2023 у справі №369/14427/19 визначив, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину.

Згідно висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №501/1857/18 фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц визначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 03 червня 2019 року, суд перевіряє наявність наступних ознак:1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 08 березня 2023 року у справі №127/139995/21, які суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі також має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків:

Строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 з повернення позики перед позивачем за розпискою від 26 січня 2014 року настав 26 квітня 2014 року, але борг вона не повернула, та надала позивачу 10 травня 2019 року нову розписку про отримання 47000,00 доларів США та зобов`язувалась повернути їх негайно за першою вимогою позивача.

Як було встановлено, 03 червня 2019 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори купівлі-продажу частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , за умовами яких ОСОБА_3 сплатил ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 562 590,00 грн.

При цьому укладення вказаних договорів вчинялось з наміром створення відповідних правових наслідків (п. 6), та за згодою дружини покупця (п. 11).

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є родичами.

Також, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що до подачі позову, позивач звертався до відповідачки з вимогою про повернення боргу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення боргу тільки 31 травня 2019 року, що свідчить про те, що поведінка останнього протягом шести років, була зведена до бездіяльності щодо повернення суми боргу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року у справі №520/12245/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за договором позики у розмірі 1113359,50 грн., що станом на 10 грудня 2019 року складає еквівалент 47000,00 доларів США (т. 1 а.с. 169-178).

За таких обставин, судом не встановлено умислу в діях сторін, які уклали 03 червня 2019 року договори купівлі-продажу частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено існування умислу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при укладенні 03 червня 2019 року договорів купівлі-продажу частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , направлених на ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань перед позивачем, та вчинення наведеного правочину на шкоду кредитора- ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин нестворює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (невизнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 визначив, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана недопускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 у справі № 916/1415/19, від 08 лютого 2022 у справі № 209/3085/20 (п. 24).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 у справі № 910/3009/18).

Крім того, суд звертає увагу на те, що 27 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено два договору купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. за № № 492, 496, за умовами яких ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_4 прийняв у власність (купив) по частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. за які останній сплатив по 105958,00 грн. за кожну частину будинку (т. 2 а.с. 142-143, 146-147).

27 липня 2020 року право власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. на підставі договорів купівлі-продажу від 27 липня 2020 року за №№ 492,496 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що були внесені записи за №37494413 та №37494867 (реєстраційний № 101) (т. 2 а.с. 144-145, 148-149).

Також, 22 грудня 2023 року за ОСОБА_4 на підставі рішення про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність, серія та номер:1540-VIII, виданого 27 вересня 2023 року Одеської міською радою, було зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0518га, кадастровий номер: :47:010:0004 (т.2 а.с. 150, 151, 152, 153, 154, 155).

Таким чином, ОСОБА_4 з 27 липня 2020 року є новим власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., який ухвалою суду від 13 березня 2024 року був залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т. 2 а.с. 164-165).

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Зі змісту статей 51, 175 ЦПК вбачається, що на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п.1 ч.1 ст.189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження-до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_3 станом на 27 липня 2020 року не є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , в той час як позивач просить визнати договори купівлі-продажі частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсними, хоча останній вже не є власником спірного будинку, оскільки новим власником спірного будинку є ОСОБА_4 .

Отже, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у даному спорі, повинен бути новий власник спірного будинку - ОСОБА_4 , який повинен був бути залучений до участі у справі в якості співвідповідача, оскільки спір стосується житлового будинку по АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності.

Оскільки позивач не залучив ОСОБА_4 в якості співвідповідача по справі, то суд вважає, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовий збір позивачем не сплачено при зверненні до суду, оскільки він є інвалідом 2 групи (т. 1 а.с. 12). Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати компепнсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 грудня 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда