ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8428/24 Справа № 541/561/24 Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Юрченко Г.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Жага Едуард Григорович на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2024 року, ухваленого суддею Назаренко Г.В.. у м.Покров Донецької області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

15 березня 2024 року з Миргородського міськрайонного суду Полтавської області на підставі ухвали судді від 20 лютого 2024 року в порядку ст.31 ЦПК України надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жага Е.Г, до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю (а.с.41).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який був власником автомобіля BMW 528І номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

Вказаний автомобіль у 2012 році батько віддав йому у зв`язку з неможливістю керування за станом здоров`я.

Право власності на вищевказаний автомобіль спадкоємці оформити не встигли.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були дружина, та його мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_5 , яка не заперечує проти визнання за ним права власності на вказаний автомобіль, оскільки з часу смерті власника транспортного засобу і до тепер ніяких претензій та зауважень з приводу розпорядження автомобілем не пред`являли.

Починаючи з 2012 року по даний час він користується вказаним автомобілем, доглядає за ним, проводить необхідні ремонтні роботи, тобто відкрито більше п`яти років користується даним майном.

За інформацією ТСЦ МВС України №5344 станом на 25.09.2019 автомобіль BMW 528І державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 значиться за ОСОБА_3 .

Позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль BMW 528І державний номер НОМЕР_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 за набувальною давністю (а.с.2-7).

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2024 року в позові ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жага Едуард Григорович, до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Жага Е.Г., посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

При цьому, представник позивача зазначає, що факт добросовісного і відкритого користування позивачем автомобілем, який належав його померлому батьку ОСОБА_3 , а також те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб, є всі підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем ОСОБА_1 на вказаний транспортний засіб.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 8 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у місті Донецьку, та свідоцтвом про народження позивача, виданим 1 квітня 1988 року ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14, 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 4 вересня 2019 року Миргородським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, та свідоцтвом про народження позивача, виданим 1 квітня 1988 року Кіровським відділом ЗАГС м.Донецька (а.с.14, 16).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить автомобіль BMW 528І державний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 , про що свідчить інформація Територіального сервісного центру №5344 РСЦ МВС в Полтавській області від 25.09.2019 №Б-13аз (а.с.17).

18 червня 2019 року позивач звернувся до Другої миргородської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Литвишко В.М. за вих. №273/02-31 від 18 червня 2015 року у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 позивачу відмовлено, оскільки відсутні документи, що підтверджують місце відкриття спадщини, а тому неможливо достовірно встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 , а також коло спадкоємців, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. Крім того, документ, що підтверджує право власності на спадкове майно, пошкоджений (а.с.33).

10 лютого 2020 року позивач звернувся до Другої миргородської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 .

Постановою державного нотаріуса Литвишко В.М. за вих. №86/02-31 від 10 лютого 2020 року у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу відмовлено, оскільки відсутні документи, що підтверджують місце проживання померлої на день смерті, а також коло спадкоємців, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. Крім цього, нотаріус не має можливості зробити запит в порядку статей 4, 46 Закону України «Про нотаріат» до відповідних уповноважених органів, оскільки на даний час на території м. Донецьк органи державної влади України тимчасово не здійснюють в повному обсязі свої повноваження, а довідки та документи, видані органами та установами, діяльність яких є незаконною, є недійсними і не створюють правових наслідків (а.с.34-35).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач, звернувшись в суд з позовом про набуття права власності за набувальною давністю, не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння. Разом з тим, позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом до інших спадкоємців про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та не погоджується з доводами сторони позивача, викладеними і апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно достатті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч.ч.1 та 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років, для рухомого п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відсутні умови, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Жага Едуард Григорович залишити без задоволення.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: