КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Захарчук С.С. в м. Київ 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики № 1/17 від 01 серпня 2017 року в сумі 5 712 367,13 грн., з яких прострочена заборгованість за основним боргом 1 175 000 грн., 20 % річних за користування чужими коштами - 194 438,36 грн., пеня на прострочену заборгованість 4 288 750 грн., 3 % річних за простроченою заборгованістю 54 178,77 грн.: солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також солідарно зі ОСОБА_1 та ТОВ «Біотек груп».

Позов мотивував тим, що 01 серпня 2017 року уклав зі ОСОБА_1 договір позики № 1/17, за умовами п. 1.1, 1.3, 2.1, 2.2, 2.4 якого сторони встановили наступні умови: позикодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у встановлений договором строк. Підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1, до підписання цього договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві всю суму отриманої позики 30 травня 2018 року, позика повертається шляхом передачі позичальником позикодавцеві грошових коштів в розмірі, еквівалентному 50000 доларам США за курсом продажу готівкового долару комерційними банками України, позика вважається повернутою в момент передачі позичальником позикодавцеві всієї суми позики.

01 серпня 2017 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_1 додаткову угоду до договору позики, якою встановлено, що відсотки за користування позикою складають 20 % річних, нараховуються щодня і підлягають сплаті щомісяця готівковими доларами США. П. 3.2 договору позики сторони погодили, що у разі порушення позичальником строку повернення позики позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Також 01 серпня 2017 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Біотек груп» договори поруки, строк дії поруки встановлено до 01 січня 2020 року, за якими відповідачі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 .

Оскільки позичальник взяте на себе зобов`язання за договором позики з повернення позики у визначений умовами договору строк не виконав, за таких обставин у ОСОБА_2 виникло право на стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, процентів за користування грошовими коштами, пені на прострочену заборгованість та 3 % річних за простроченою заборгованістю.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2021 року прийнято відмову ОСОБА_2 від частини позовних вимог, а саме в частині вимог до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Біотек груп», та закрито провадження в справі в цій частині.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 1 175 000 грн., 194 438,36 грн. процентів за користування грошовими коштами, 4 288 750 грн. пені, 54 178,77 грн. - 3 % річних.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в ході розгляду справи він заперечував факт укладення ним з ОСОБА_2 договору позики, на який посилається позивач та копію якого додає до позовної заяви. Як наголошувалось відповідачем у клопотанні про проведення судової експертизи, дані обставини мають вирішальне значення для даної справи, проте для їх встановлення необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Вказував, що має намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проте взяти участь в розгляді справи 30 квітня 2024 року йому завадив стан здоров`я, в зв`язку з чим ним заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи. Однак вказане клопотання про відкладення не було вирішене та 30 квітня 2024 року судом було ухвалене оскаржуване рішення.

Посилався на правові висновки Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 1512/2-234/11 про те, що призначення почеркознавчої експертизи у справах про стягнення грошових коштів за договором позики, за умови заперечення відповідачем факту його укладення та підписання, є необхідним для суду, оскільки лише в такому випадку буде забезпечено баланс змагальності сторін у відповідному спорі та дотримано принцип змагальності, встановлений ЦПК України.

Отже, належних та допустимих доказів, що давали б суду першої інстанції достатні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення грошових коштів зі ОСОБА_1 як заборгованості за договором позики, з урахуванням в цілому заперечення ОСОБА_1 факту укладання такого договору, немає.

Вказував, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення пені не відповідає вимогам чинного законодавства. Посилався на зміст ст. 549, 551 ЦК України, постанову Верховного Суду від 10 серпня 2022 року в справі № 754/16771/17, про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, і що підстав для стягнення пені за невиконання умов договору позики, нарахованих позивачем після настання строку платежу, немає.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказував, що під час розгляду справи в місцевому суді, який тривав більше 4 років, відповідач не заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Пояснення відповідача про те, що він мав намір заявити таке клопотання в останньому судовому засіданні 30 квітня 2024 року, направлені на подальше затягування розгляду справи та не відповідають законній меті призначення експертизи, а є спробою зловживання процесуальними правами.

Під час розгляду справи в місцевому суді позивач звертав увагу суду на те, що правовідносини між ним та відповідачем щодо надання в борг грошових коштів існують не лише за договором позики від 01 серпня 2017 року і за часів наявності між ними добрих стосунків позивач неодноразово, за окремими договорами, надавав відповідачу, а також членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошові кошти в позику. Подільським районним судом м. Києва розглядалася чисельна кількість справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та членів його сім`ї про стягнення боргів за договорами позики, а за всіма цими справами відповідачами заявлялися клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки вони нібито не підписували договори позики з позивачем.

Черговим фактором, який може свідчити про дійсні наміри відповідача, є те, що за весь час, починаючи з 2019 року, коли було подано позов, відповідач не звертався до правоохоронних органів, що не зовсім притаманно ситуації, коли особа дізнається, що хтось підробив її підпис в договорі про встановлення істотного грошового боргу цієї особи.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи, проте іншого висновку спеціаліста чи експерта з цього приводу, який вказував би на інші обставини чи давав підстави сумніватися в обставинах справи, відповідач не надав. Питання про належність підпису в договорі не відноситься до випадків, коли призначення судової експертизи є обов`язковим, при цьому в даній справі не було клопотання обох сторін про призначення експертизи. Відтак, доречність призначення такої експертизи навіть за наявності клопотання однієї із сторін визначається судом за внутрішнім переконанням у кожному випадку окремо, в залежності від конкретних обставин судової справи. В даній справі такого клопотання відповідачем не заявлялось.

Таким чином, ухвалення судом рішення про задоволення позову про стягнення боргу за договором позики за відсутності судової почеркознавчої експертизи не є порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а виходячи з обставин, що певним чином характеризували поведінку відповідача, його позицію варто розцінювати як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010 щодо презумпції правомірності правочину, вказував, що матеріали справи не містять доказів на користь відповідача, які би спростовували наданий позивачем договір позики.

Вказував, що заперечення відповідача щодо стягнення з нього пені за прострочення виконання зобов`язання спростовуються практикою касаційного суду в аналогічних справах, а саме в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 752/23057/19, від 17 серпня 2022 року в справі № 758/14698/19, в яких Верховним Судом було залишено без змін рішення судів, якими було стягнуто з відповідачів пеню у тотожних зобов`язаннях.

Крім того, посилання відповідача щодо неправомірності стягнення пені, нарахованої поза строком договору, також суперечать ч. 6 ст. 232 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, і зазначений строк (6 місяців) жодною нормою ЦК та ГК не обмежується строком дії договору. Вказана правова позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року в справі № 910/9072/17, Верховного Суду від 04 травня 2018 року в справі № 927/333/17, від 13 червня 2018 року в справі № 910/2153/17, від 13 лютого 2018 року в справі № 910/123/17.

В даному випадку передбачене умовами договору зобов`язання боржника сплатити пеню настало вже після спливу строку повернення позики, отже незастосування правового висновку унеможливило б застосування даної умови договору в будь-якому випадку. Таке тлумачення положень закону призводить до ситуації, коли кредитор не мав би права на стягнення пені, про сплату якої було домовлено з відповідачем. Таке правозастосування суперечить основним засадам цивільного законодавства, зокрема принципу свободи договору, адже встановлення пені сторонами договору несе як превентивну, так і компенсаційну функції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики № 1/17, за умовами п. 1.1, 1.3 якого позикодавець надає позичальникові грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в установлений договором строк. Підписуючи даний договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1, до підписання даного договору.

Згідно п. 2.1, 2.2 договору, позичальник позикодавець повернути позичальникові всю суму отриманої позики до 30 травня 2018 року. Позика повертається шляхом передачі позичальником позикодавцеві готівкових грошових коштів у розмірі, еквівалентному 50000 доларів США, по курсу продажу готівкового долара США комерційними банками України.

Згідно п. 3.2 договору у випадку порушення позичальником строку повернення позики, передбаченого п. 3.1 договору, позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення (а. с. 15 - 16 т. 1).

В нижній частині договору позики складено розписку від імені ОСОБА_1 про те, що він суму, еквівалентну 50000 доларів США, отримав.

01 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору позики, згідно п. 2 якої відсотки за користування позикою складають 20 % річних, нараховуються щомісячно і підлягають сплаті щомісячними готівковими доларами США. Відповідно до п. 5 даної угоди сторони погодили, що у разі порушення позичальником строку повернення позики позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. (а. с. 17 т. 1).

01 серпня 2017 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ТОВ «Біотек груп» з кожним окремо договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 , який виникли з договору позики від 01 серпня 2017 року № 1/17 (а. с. 18 - 20 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 1512/2-234/11 (провадження № 61-37345св18) вказано, що «ОСОБА_5 звертався до суду з клопотанням про витребування оригіналів кредитного договору та договору поруки для призначення судової почеркознавчої експертизи, однак апеляційним судом було відмовлено в задоволенні заявленого клопотання, що підтверджується протоколом судового засідання від 05 квітня 2018 року. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме відповідачем ОСОБА_5 договору поруки, може бути висновок почеркознавчої експертизи. Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Тобто, враховуючи те, що відповідач заперечує факт підписання ним договору поруки, суди повинні були роз`яснити останньому його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для вирішення питання відповідності його підпису у договорі поруки, і тільки після отримання відповідного висновку експерта або відмови від проведення почеркознавчої експертизи вирішувати питання про доведеність чи недоведеність вимог позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) зазначено, що «відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач тричі поспіль не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи. Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надав вільних зразків підпису та почерку за 2013-2015 роки, у зв`язку з чим суд не мав можливості призначити почеркознавчу експертизу. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Доведення обставин, чи підписував ОСОБА_2 договір позики, за яким позивачка просить стягнути заборгованість, має істотне значення для правильного вирішення спору по суті. Оцінюючи обґрунтованість судових рішень про відхилення клопотання про призначення судової експертизи, Верховний Суд вважає, що висновки суду про невиконання або про неможливість виконання судової експертизи у зв`язку з ненаданням відповідних документів для її проведення не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання. Дії сторони щодо ненадання під час розгляду клопотання про призначення експертизи певних матеріалів не можуть свідчити про ухилення особи від участі в експертизі, оскільки суди її не призначили, відповідно, клопотання судових експертів про надання матеріалів для проведення експертизи до суду не надходили та не вирішувалися. Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не вжили усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи».

Подібні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 233/4787/18, від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17, на які є посилання в касаційній скарзі.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в цій справі в грудні 2019 року;

22 січня 2021 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання на 13 квітня 2021 року, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву з дня вручення даної ухвали. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право також надіслати суду всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами;

22 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 ознайомився з матеріалами справи (а. с. 83 т. 1) та 04 листопада 2021 року подав відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, заперечив факт укладення з позивачем договору позики. Також заявив клопотання про признання по справі комплексної судово-почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано підписи від імені ОСОБА_1 на договорі позики від 01 серпня 2017 року № 1/17 ОСОБА_1 чи іншою особою, чи виконанні написи прізвища та ініціалів від імені ОСОБА_1 на договорі позики від 01 серпня 2017 року № 1/17 ОСОБА_1 чи іншою особою, чи виконаний рукописний напис щодо фактичного одержання грошових коштів від імені ОСОБА_1 на договорі позики від 01 серпня 2017 року № 1/17, ОСОБА_1 чи іншою особою; чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді до договору позики від 01 серпня 2017 року № 1/17, ОСОБА_1 чи іншою особою; чи виконаний напис прізвища та ініціалів від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді до договору позики від 01 серпня 2017 року № 1/17, ОСОБА_1 чи іншою особою; чи виконаний напис прізвища та ініціалів від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді до договору позики від 01 серпня 2017 року № 1/17, ОСОБА_1 чи іншою особою (а. с. 112 - 115, 136 - 139 т. 1);

в підготовче засідання 19 січня 2022 року та судове засідання 06 вересня 2022 року відповідач (його представники) не з`явився; відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив визнати явку сторін в судове засідання обов`язковою для вирішення питання про призначення експертизи в справі, в зв`язку з чим відкладено розгляд справи та призначено наступну дату судового засідання на 23 листопада 2022 року (а. с. 177 т. 1);

18 травня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (а. с. 192 - 193 т. 1);

25 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням у відрядженні за межами України, яке триватиме з 19 жовтня 2023 року по 08 листопада 2023 року (а. с. 204 т. 1);

04 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з госпіталізацією та стаціонарне лікування (а. с. 219 т. 1);

05 квітня 2024 року представником позивача подано до суду клопотання про дотримання строків розгляду справи, вказуючи, що розгляд справи переносився багато разів, при цьому позивача добросовісно виконував своїх процесуальні обов`язки та щоразу з`являвся на виклики суду, в той самий час відповідач постійно повідомляє різні причини неявки та свідомо затягує розгляд справи, який триває вже п`ятий рік; в даному випадку спливли всі розумні строки розгляду даної справи, а ігнорування відповідачем судових засідань не може мати наслідком продовження відкладення розгляду справи навіть з поважних причин відсутності відповідача (а. с. 230 - 231 т. 1);

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 повідомив про свій намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проте фактичного такого клопотання ним разом з апеляційною скаргою не подано, а також вільних та умовно-вільних зразків підпису ОСОБА_1 , які необхідні для порівняння під час експертного дослідження, до справи не долучив.

Апеляційний суд враховує, що справа неодноразово призначалася до розгляду в судовому засіданні, представник відповідача, яким було подано клопотання про призначення експертизи до суду першої інстанції, був фахівцем у галузі права, якому було відомо зміст Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, проте у жодне судове засідання ні відповідач, ні його представники для вирішення заявленого ними клопотання не з`явилися без поважних причин, необхідні зразки підпису відповідача для експертного дослідження не надали, а можливості відібрати експериментальні зразки підпису суд першої інстанції позбавили.

За таких обставин дії відповідача та його представників можуть свідчити про зловживання стороною процесуальними правами, які можуть мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій, в зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про можливість вирішення справи за відсутності сторони відповідача та за наявними в ній доказами.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ним не укладався договір позики, впродовж розгляду справи судом першої інстанції не звертався до правоохоронних органів щодо підробки його підпису у договорі позики та додатковій угоді до нього.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 1512/2-234/11 про те, що призначення почеркознавчої експертизи у справах про стягнення грошових коштів за договором позики, за умови заперечення відповідачем факту його укладення та підписання, є необхідним для суду, оскільки лише в такому випадку буде забезпечено баланс змагальності сторін у відповідному спорі та дотримано принцип змагальності, встановлений ЦПК України, а також, що належних та допустимих доказів, що давали б суду першої інстанції достатні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення грошових коштів зі ОСОБА_1 як заборгованості за договором позики, з урахуванням в цілому заперечення ОСОБА_1 факту укладання такого договору, немає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, тому зробив обґрунтований висновок, що позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, з урахуванням 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України.

Разом з тим, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 549, частиною третьою статті 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У справі, що переглядається: позивач просив стягнути солідарно з відповідачів пеню та штраф за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року; умовами договору позики, укладеним 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), передбачено зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцю борг до 12 год 00 хв 11 березня 2017 року; пеня і штраф нараховані позивачем після настання строку повернення позики (т. 1, а. с. 107-111, 159, 161). За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів пені та штрафу за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року, що нараховані позивачем після настання строку платежу (повернення позики) - 11 березня 2017 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається:

звертаючись у грудні 2019 року до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути пеню, яку нарахував за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду);

суд першої інстанції встановив, що відповідно до п. 1.1 договору позики позикодавець - ОСОБА_2 надає позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти, які останній зобов`язується повернути 30 травня 2018 року (п. 2. 1 договору).

За таких обставин немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року в справі № 758/13264/19 (провадження № 61-42св22) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в якій Верховним Судом досліджувались умови договору позики, аналогічні тим, що у справі, яка переглядається.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 752/23057/19, від 17 серпня 2022 року в справі № 758/14698/19, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2018 року в справі № 910/9072/17, Верховного Суду в постановах від 04 травня 2018 року в справі № 927/333/17, від 13 червня 2018 року в справі № 910/2153/17, від 13 лютого 2018 року в справі № 910/123/17, оскільки у справах, на які посилається позивач, судами встановлені інші відмінні обставини.

Зокрема, у справах № 752/23057/19, № 758/14698/19, № 910/9072/17 правомірність стягнення пені, нарахованої після строку виконання основного зобов`язання, не була предметом дослідження касаційного суду, а висновки Верховного Суду в постановах від 04 травня 2018 року в справі № 927/333/17, від 13 червня 2018 року в справі № 910/2153/17, від 13 лютого 2018 року в справі № 910/123/17 приймалися до останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, і в зв`язку з цим не можуть бути враховані.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача прострочену заборгованість за основним боргом 1 175 000 грн., 20 % річних за користування чужими коштами - 194 438,36 грн., 3 % річних за простроченою заборгованістю 54 178,77 грн., а всього 1423617,13 грн., що становить 25 % від розміру заявлених вимог 5 712 367,13 грн., розмір судового збору, який було стягнуто судом першої інстанції на користь позивача у розмірі 9605 грн., підлягає пропорційному зменшенню до 2 401,25 грн.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, на підтвердження чого надано пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 , він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судовий збір стягнуто з нього судом першої інстанції безпідставно.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені в розмірі 4 288 750 грн. та судового збору ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також в частині стягнення судового збору, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Судові витрати у вигляді сплати судового збору, понесені позивачем за подання позовної заяви в розмірі 2401,25 грн. пропорційно до задоволення позову, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті вимог рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 288 750 грн. пені, а також в частині стягнення судового збору, скасувати і прийняти в цій частині нову постанову про відмову в позові.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2401,25 грн. за подання позовної заяви, понесені ОСОБА_2 , компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.