Справа № 211/2496/22
Провадження № 2/211/207/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.

у відсутність сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на придбане у шлюбі майно,

встановив:

позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , вказавши, що з 03 липня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який 24 лютого 2003 року між ними розірвано. Від шлюбу дітей вони не мали. До шлюбу вона мала в особистій приватній власності домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке вона набула у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.05.1998. У подальшому вона вирішила продати належне їй домоволодіння з метою придбання будинку по АДРЕСА_2 . 07 серпня 1998 року вона відповідно до письмової угоди отримала від ОСОБА_5 суму 10 000,00 грн. за майбутній продаж належного їй будинку по АДРЕСА_1 та того ж дня передала чоловіку ОСОБА_4 ці кошти, отримані у якості завдатку, щоб він придбав за ці кошти будинок по АДРЕСА_2 . Того ж дня ОСОБА_4 у приватного нотаріуса за її особисті кошти придбав указаний будинок по АДРЕСА_2 , у договорі купівлі-продажу від 07.08.1998 покупцем указаний він. У подальшому 08.08.1998 вона на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_5 будинок по АДРЕСА_1 за 14 000,00 грн., з яких 07.08.1998 у якості завдатку отримала 10 000,00 грн., а удень укладення угоди отримала 4 000,00 грн. На виконання умов договору від 07.08.1998, ОСОБА_4 на підставі рішення Криворізької міськради від 13.01.1999 отримав у власність земельну ділянку площею 0,0979 га по АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу 24.02.2003 спору з приводу нерухомого майна вони з чоловіком не мали, оскільки усно домовились, що ОСОБА_4 передасть їй право власності на будинок та землю по АДРЕСА_2 , оскільки будинок було придбано за її особисті кошти ті він не може бути спільним майном подружжя, бо ОСОБА_4 не докладав зусиль для його придбання. Однак указаний дій вони не встигли зробити, бо ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадщини, однак їй було відмовлено, оскільки на час відкриття спадщини вони з померлим уже не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому у даному випадку виникла суперечка щодо спадкового майна між спадкоємцями. Постановою державного нотаріуса від 03.12.2021 їй відмовлено у виділенні частки у спільному сумісному майні подружжя стосовно указаного домоволодіння з тих же підстав. Крім того, донька її колишнього покійного чоловіка ОСОБА_6 ще у 2004 році звернулася до 4-ї нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, однак спадщину не прийняла. Наразі їй відомо, що ОСОБА_6 померла, із можливих спадкоємців залишилась лише онука ОСОБА_4 , відповідачка у справі ОСОБА_2 , яка спадщину не прийняла. Тому вважає, що оскільки домоволодіння придбане за її особисті кошти, то не може бути жодної суперечки з приводу спадкового майна і просить визнати домоволодіння по АДРЕСА_2 особистим майном, придбаним у період шлюбу з ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 09 серпня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

У матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за її та позивача відсутності, на вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 не повідомила причини неявки, відзиву на позов не подала.

Повістка направлена відповідачу повернута у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, направлялася повістка рекомендованою кореспонденцією за місцем реєстрації відповідача.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України, в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як установлено судом та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 з 03 липня 1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 8 копія свідоцтва), шлюб між якими 24 лютого 2003 року було розірвано (а.с. 9 копія свідоцтва).

До суду у якості доказу надано копію угоди, укладеної 07 серпня 1998 року у простій письмовій формі між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , відповідно до якої остання отримала 10 000,00 грн. завдатку у рахунок майбутнього продажу належного їй домоволодіння по АДРЕСА_1 .

в цей же день , 07 серпня 1998 року ОСОБА_4 , як покупець, придбав будинок по АДРЕСА_2 , за ціною 10 000,00 грн., що підтверджується наданою копією договору купівлі-продажу житлового будинку. Згідно умов договору, житловий будинок розташовано на земельній ділянці, яку покупець зобов`язується приватизувати до 01 січня 2000 року.

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 1998 року, позивачем було здійснено продаж належного їй будинку по АДРЕСА_1 за 14 000,00 грн., які вона отримала від покупця до укладення угоди.

На підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 29 від 13.01.1999, ОСОБА_4 передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства земельну ділянку площею 0,0979 га по АДРЕСА_2 , що підтверджується виданим Державним актом на право приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 10 копія свідоцтва).

Згідно матеріалів спадкової справи № 788, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини звернулася 21 жовтня 2003 року донька померлого ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, спадкоємцем після смерті якої є її донька ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя, оскільки будинок АДРЕСА_2 , було придбано у зареєстрованому шлюбі з померлим.

Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори від 03 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на 1 / 2 частку домоволодіння по АДРЕСА_2 після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_4 , оскільки шлюб між ними розірвано, а видача свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя передбачена тому з подружжя, що є. До того ж між особами, які зверталися до нотаріальної контори з приводу свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя, виникла суперечка.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, які регулюються нормами СК та ЦК України, і виникають із права особи звернутися до суду з відповідним позовом в разі неможливості вирішення цього питання у позасудовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним.

На момент виникнення права власності на спірне нерухоме майно (1997, 2002 роки) правовідносини щодо права власності регулювались ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім?ю України. На момент оформлення позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно (2005 рік) діяли норми ЦК України 2003 року та СК України, які набрали чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинність з 01.01.2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Приписами ст.16 Закону України «Про власність», який діяв станом на час придбання спірного нерухомого майна, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічне положення містилось і в ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України, де також зазначалось, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частини сьомої цієї статті, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За загальним правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст.70 СК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), яка відповідно до ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст.57 СК України.

Так, згідно з п.3 ч.1 цієї статті, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з положеннями частини сьомої цієї статті, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Верховний суд України у своїй постанові від 05.04.2017 у справі № 6-399цс17 висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи викладене, судом установлено, що житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 належить позивачу на праві особистої приватної власності, оскільки джерело походження коштів на його придбання - це належна позивачеві нерухомість за адресою : АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.05.1998 , що підтверджується копіями письмової угоди про передачу авансу позивачу за указаний будинок та купівлю у цей же день за життя померлим ОСОБА_4 за цю ж суму спірного будинку по АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, враховуючи характер спору, а також те, що позивач не просить повернути їй сплачений судовий збір, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору слід покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати нерухоме майно, що було придбане під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме: будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із земельною ділянкою площею 0,0979 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко