"01" листопада 2024 р.
Справа № 642/1648/24
Провадження по справі № 2/642/746/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гримайло А.М.,

за участю секретаря судового засідання Антонян А. М.,

представника позивачки адвоката Заруцького Р. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04.08.2020.

У сторін за час шлюбу народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбних відносин відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я, інтересами та розвитком, а також доглядом та оздоровленням.

Крім того, відповідач не виконує свій обов`язок по сплаті аліментів у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину.

Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, а з боку позивачки ніколи не створювалися перешкоди у їх спілкуванні, у нього була можливість брати участь у вихованні доньки, однак він має вольове бажання не виконувати свої батьківські обов`язки, покладені на нього законом - позивачка вважає вказане підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

22.04.2024 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Зеленьков О.В. направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з твердженнями позивачки не погоджується, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Позивач обґрунтовує свої доводи щодо необхідності позбавлення батьківських прав Відповідача стосовно ОСОБА_3 12.02.2015, тим, що останній не бере участі у навчанні, вихованні, розвитку, догляді, оздоровленні, лікуванні дитини, не сплачує аліменти на утримання дитини та позивач не чинить перепон у спілкуванні з дитиною.

Дані твердження є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, а також в розумінні вимог ст.ст. 2, 44 ЦПК України та на рівні ст.ст. 6,13,17 Конвенції, де зокрема зазначено, що суд оголошує неприйнятною заяву, якщо вона явно необґрунтована або є зловживанням правом на її подання позивач вводить суд в оману, оскільки в позові наведені неіснуючі твердження. Після розлучення позивача з відповідачем, їх спільна донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилась проживати разом з матір?ю, оскільки питання місця проживання дитини при розлученні не вирішувалось, а було вирішено батьками за усною домовленістю. Вже після розлучення та початку бойових дій на території України відповідач, з метою матеріального забезпечення своєї нової родини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та її матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , був вимушений виїхати за межі території України до Республіки Польща, де працевлаштований з 2019 року, в тому числі і за для виконання своїх зобов`язань по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 12.02.2015, що підтверджується виписками з банківської установи та чеками наданими суду. Тому надані суду, як то вважає позивач, докази у вигляді довідок з навчального закладу та закладу охорони здоров`я датовані 23.03.2024 та 04.03.2024 не приймання участі у навчанні дитини та її лікуванні є безпідставними та такими, що вводять суд в оману, оскільки ОСОБА_2 фізично перебуває за межами території України з 31.06.2022 року, що унеможливлює його відвідування фізично разом із донькою закладів охорони здоров`я та навчального закладу.

Позивач вводить суд в оману та створює у суду хибне загальне враження про відповідача з метою обмеження його законних прав та обов`язків як батька, стверджуючи про те, що вона не чинила та не чинить на даний час перепон у спілкуванні з дитиною та ОСОБА_2 знаючи телефон не намагається навіть підтримувати зв`язок. Вказане є надуманим та таким, що не відповідає дійсності та вводить суд в оману, оскільки з повідомлень через месенджери «Viber» та «Instagram» вбачається, що відповідач неодноразово, намагався хоча би поспілкуватись із донькою, але позивачкою усі спроби відповідача були заблоковані, що свідчить про налаштування дитини матір?ю проти її батька.

Крім того, твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачем не сплачуються аліменти на утримання дитини взагалі, не відповідають дійсності, оскільки після розлучення кожного місяця ОСОБА_2 на рахунок позивачки направлялися такі кошти. Також, станом на момент подання до суду відзиву у відповідача на утриманні перебувають двоє його малолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак він продовжує сплачувати аліменти на утримання дитини від першого шлюбу на рахунок її матері, що підтверджується виписками з банківської установи.

Тобто, будь-яких доказів на підтвердження обставин, які викладені у позові, або які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дитини, або даних про те, що до нього раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, позов не містить. Правові підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 передбачені законодавством України у сфері охорони дитинства, вимог Сімейного Кодексу України, ЦПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також фактичних даних та доказів доданих до відзиву у вказаній справі, відсутні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.08.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду.

Позивачка до суду не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Заруцький Р.М. позовні вимоги підтримав і просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подавав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просить розглядати справу на підставі зібраних доказів та з найкращим урахуванням інтересів малолітньої дитини.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Згідност.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 04.08.2020 №642/2492/20.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видане повторно Камінь-Каширським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №168.

Під час розірвання шлюбу місце проживання доньки не визначалось.

Судовим наказом Ленінського районного суду м.Харкова від 10.08.2020 у справі № 642/3943/20 стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 серпня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно інформаційноїх довідки з Реєстру територіальних громад міста Харкова донька сторін по справі ОСОБА_3 з 11.04.2017 зареєстрована разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тобто, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Верховний Суд у своїй постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження №61-1344св20) роз`яснив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникамисправи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження обставин того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, позивачка надала суду:

-характеристику Комунального закладу «Харківський ліцей №57» Харківської міської ради від 23.02.2024 № 01-13/74/2024, якою підтверджено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 вересня 2021 року навчається у комунальному закладі «Харківський ліцей № 57 Харківської міської ради», за словами класного керівника, батько учениці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , до закладу не звертався, батьківські збори не відвідував, дитину до закладу не приводив і не забирав під час очного навчання, жодного разу не контактував з класним керівником і не цікавився успішністю дитини протягом її навчання у школі.

- Лист Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради від 04.03.2024 № 206/0/523- 24, згідно з яким дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває під наглядом фахівців КПП «МДКЛ №19» ХМР. За медичною допомогою з приводу захворювань та профілактичних оглядів звертається завжди мати. Під час чергових та позачергових відвідувань поліклініки, дівчинку супроводжує також мати. Батько дитини, ОСОБА_2 станом здоров`я доньки не цікавиться, за медичною допомогою разом з дитиною не звертався.

- Довідку розрахунку, складену державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.03.2024, за якою заборгованість ОСОБА_2 по аліментам за період з 04.2020 року по 02.2024 року становить 130 557,79 грн.

Крім того відповідно до висновку за №195 від 03.05.2024 року, підписаного директором Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради О.Мальковим, на якого покладено повноваження органу опіки та піклування, вказаний Департамент вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку зазначено, що ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я дочки, матеріально не утримує. В обґрунтування висновку маються посилання на ті ж документи, копії яких додано до позовної заяви. Батько на запрошення до Служби не з`явився, пояснень не надавав.

Однак судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки.

У судовому засіданні з`ясовано, що обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає.

Також суд враховує бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 .

При цьому суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.

А наявність заборгованості по сплаті аліментів не може бути беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, ОСОБА_2 продовжує сплачувати аліменти на утримання дитини від першого шлюбу на рахунок її матері, що підтверджується виписками з банківської установи та чеками наданими суду.

Відповідач бажає спілкуватися з дитиною.

ОСОБА_2 фізично перебуває за межами території України з 31.06.2022 року, що унеможливлює його відвідування фізично разом із донькою закладів охорони здоров`я та навчального закладу.

Таким чином, позивачка та її представник не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Суд бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти того, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, цей захід слід застосовувати як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд бере до уваги, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер.

З огляду на вищевикладені доводи та обґрунтування, що у висновку №195 від 03.05.2024 не зазначено докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, у висновку маються посилання на ті ж документи, копії яких додано до позовної заяви, він ґрунтується лише на факті проживання доньки з матір`ю, яка приводить дитину та забирає її із навчального закладу, турбується про її стан здоров`я, суд не погоджується з висновком за №195 від 03.05.2024 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, цей висновок є передчасним.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Беручи до уваги, вищевикладене, що в ході судового розгляду позивач та його представник не довели винну поведінку відповідача, яка б суперечила інтересам доньки ОСОБА_3 , і неможливості зміни такої поведінки, що відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, на які посилається позивачка, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст.5,10-13,81,83,141,264-265,280,354ЦПК України,ст.ст.164,166Сімейного кодексу України, - суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.11.2024.

Суддя - А. М. Гримайло