ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7748/24 Справа № 212/4446/24 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Бортник В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/4446/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 07 вересня 2005 року по 21 вересня 2020 року працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ЦГЗК» (до перейменування - ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК») у шкідливих умовах праці за спеціальністю дробильник на дробильній фабриці.

Висновком лікарсько-експертної комісії, який в подальшому було уточнено, позивачу було встановлено діагноз: «Коніотуберкульоз: сидеросилікоз третьої стадії (q/t, 2/2, tb, сv, em, ax, hi, pqp, 2a), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень другої-третьої стадії, група Е. Залишкові зміни перенесеного туберкульозу легень у вигляді фіброзу, конгломератів щільних вогнищ, санованої порожнини розпаду. ЛН другого-третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК першої стадії.».

На підставі довідки МСЕК від 27 квітня 2021 року позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 40% та ІІІ групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 21 березня 2024 року повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності та ІІІ третю групу інвалідності.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення звичного способу життя, потреба додаткових зусиль для організації життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, внаслідок неможливості вести активне життя. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в 715 680 гривень.

У зв`язку з викладеним просив стягнути з відповідача на свою користь 715 680 гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 220 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 2 200 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з розміром компенсації за спричинену йому моральну шкоду, просить рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ЦГЗК» на його користь до 715 680 гривень без утримання податків з доходів фізичних осіб. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Зазначає, що протягом тривалого періоду часу 15 років внаслідок професійної діяльності позивача на ПрАТ «ЦГЗК» на його організм впливали шкідливі виробничі фактори. Завдана моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав та продовжує зазнавати у зв`язку з ушкодженням його здоров`я через професійне захворювання, яке пов`язане зі шкідливими умовами праці на виробництві. Через професійне захворювання, яке пов`язане зі шкідливими умовами праці у стані здоров`я виникли незворотні зміни, що свідчать про настання для позивача негативних явищ. Кожного дня він зазнає та терпить задишку при мінімальному фізичному навантаженні, приступоподібний сухий кашель з виділенням слизово-гнійного харкотиння, важкість та скутість у грудній клітці, біль та обмеження рухів у шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією болю у нижні кінцівки, біль та обмеження рухів у колінних суглобах, забруднення під час ходи, загальну слабкість. Через втрату свого здоров`я позивачу у багатьох звичайних життєвих ситуаціях потрібна стороння допомога і,усвідомлюючи це, він зазнає моральних страждань. Зазначає, що втрата повноцінного (якісного) життя у віці 44 років безперечно призвело та надалі призводить до завдання позивачу моральної шкоди. Тому просить змінити оскаржуване рішення суду, збільшивши розмір моральної шкоди до заявленого ним у позові.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 100 000 гривень.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сума моральної шкоди, яка стягнута судом першої інстанції, є завищеною та такою, що не відповідає критеріям розумності та справедливості, які визначені у ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Зазначає, що позивач умисно та свідомо сприяв виникненню професійних захворювань. Вина відповідача у настанні у позивача професійного захворювання жодних документом не встановлена. Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач свідомо вибрав професію та місце роботи. При цьому звертає увагу на об`єктивну неможливість абсолютного усунення шкідливих факторів, враховуючи специфіку технологічного процесу. Посилається, що суд першої інстанції невірно витлумачив вимоги податкового законодавства та безпідставно прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб із зазначеної суми. Посилається, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), який набрав чинності 23 травня 2020 року внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення. З огляду на вказане, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме до спірних правовідносин не застосовано п. «а» п.п 164,2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України в новій редакції.

Також посилається, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме інформацію про актуальні банківські реквізити позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «ЦГЗК» не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ЦГЗК» (до перейменування - ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК») з 07 вересня 2005 року по 21 вересня 2020 року на посаді дробильника технологічної служби дробильної фабрики (з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1).

21 вересня 2020 року був звільнений з роботи за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією Трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Згідно з копією Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 15 березня 2021 року (форма П-4) (далі - Акт), стаж роботи ОСОБА_1 у цеху в умовах впливу шкідливих факторів склав 15 років (п. 12 Акта).

ОСОБА_1 був встановлений діагноз: Коніотуберкульоз: сидеросилікоз другої стадії (q/t, 2/2, tb, ax, hi), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень другої-третьої стадії, група В. ЗЗТБ (01.03.2018 р.) обох легень (дрібні, щільні вогнища, пневмофіброз). Дестр.-МБТ-КАТ. 5.1 КОГ З (2017 р.). ЛН другого ступеня. (п. 14 Акта).

Пунктом 17 Акта визначено, що професійне захворювання у ОСОБА_1 , працюючого дробильником дробильної фабрики, технологічна служба ПрАТ «ЦГЗК» виникло за таких обставин: Працюючи дробильником технологічної служби дробильної фабрики, виконував роботи з керування, обслуговування дробарок та іншого гірничозбагачувального устаткування при збагаченні та транспортуванні гірничої маси, брав участь в роботах з ремонту, монтажу, демонтажу гірничозбагачувального устаткування. При цьому внаслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушень роботи систем вентиляції та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування, підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, параметри яких перевищували нормативні. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 16.02.2021 №396 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив також профмаршрут: 01.07.2005-03.08.2005 - ВАТ «Суха Балка», ш. ім. Фрунзе, ДСФ, електрогазозварник.

У п. 18 Акта зазначено, що причиною виникнення професійного захворювання стали: - Пил переважно фіброгенної дії: Пил з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 3,0 рази перевищує ГДК (6,05 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 згідно ГОСТ 12.1.005-88).

У п. 20 Акта щодо осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, вказано, що враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 15 років 01 місяця в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів. конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо.

Довідкою МСЕК серії 12 ААА №059725 від 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 40 % з 12.04.2021 року до 01.05.2022 рік, з наступним переоглядом 01.04.2022 року.

Також довідкою МСЕК серії 12 ААБ №627708 від 27.04.2021 року ОСОБА_1 було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності з 12.04.2021 року, з наступним переоглядом 01.04.2022 року.

Довідкою МСЕК серії 12 ААА №129960 від 21.03.2024 року ОСОБА_1 повторно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60% з 04.03.2024 року до 01.04.2027 рік, з наступним переоглядом 10.03.2027 року.

Також довідкою МСЕК серії 12 ААГ №558390 від 21.03.2024 року ОСОБА_1 було повторно встановлено ІІІ групу інвалідності з 01.04.2024 року, з наступним переоглядом 10.03.2027 року.

Відповідно Медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 16.02.2021 року №396 (далі - Висновок), захворювання ОСОБА_1 професійне.

Також в пункті 2 Висновку зазначено профмаршрут, який став підставою для встановлення професійного захворювання позивачу. Так, стаж роботи позивача в шкідливих умовах склав 15 років 01 міс., з них: - 01.07.2005-03.08.2005 - ВАТ «Суха Балка», ш. ім. Фрунзе, ДСФ, електрогазозварник; - 2005.09-2020.09 - ПрАТ «ЦГЗК», ДФ, дробильник. (а.с. 16)

Згідно з Медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 13.02.2024 року №245 (далі - Висновок), позивачу було встановлено діагноз: Коніотуберкульоз: сидеросилікоз третьої стадії (q/t, 2/2, tb, сv, em, ax, hi, pqp, 2a), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень другої-третьої стадії, група Е. Залишкові зміни перенесеного туберкульозу легень у вигляді фіброзу, конгломератів щільних вогнищ, санованої порожнини розпаду. ЛН другого-третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК першої стадії. Захворювання професійне. (а.с. 17)

Згідно копії Виписки із медичної карти стаціонарного хворого, що міститься в матеріалах справи, позивач перебував на стаціонарному лікування у зв`язку із наявністю у нього професійного захворювання, встановленого вказаним вище Висновком ЛЕК від 13.02.2024 року №245.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним на виробництві відповідача професійним захворюванням.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 15 березня 2021 року, причинами виникнення професійного захворювання є пил переважно фібро генної дії.

Отже, роботодавець ПрАТ «ЦГЗК під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Суд першої інстанції, при ухваленні рішення, встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійних захворювань, що потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок відповідача ПрАТ «ЦГЗК».

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 220 000 гривень, суд першої інстанції врахував тривалий період позивача в шкідливих умовах, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін в його життєвих та професійних стосунках, та дійшов висновку, що розмір компенсації в сумі 220 000 гривень буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача.

Так, встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність в розмірі 60% та йому встановлено інвалідність ІІІ групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з втратою професійної працездатності він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, відновлення його стану здоров`я у повному обсязі неможливе.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів апеляційного суду, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, працю в шкідливих умовах праці протягом 15 років в ПрАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 60%, з визнанням позивачу інвалідності ІІІ групи, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 220 000 гривень до 330 000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації, а тому частково задовольняє апеляційну скаргу позивача.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено будь-яких методик розрахунку при визначенні розміру моральної шкоди. Розмір визначається у кожному конкретному випадку окремо.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди та наявності підстав для стягнення в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 100 000 гривень.

Щодо не задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача про витребування доказів, а саме банківського рахунку позивача для перерахунку грошових коштів, колегія суддів зазначає, що цивільне процесуальне законодавство не містить норми закону, що зобов`язує позивача, при зверненні до суду, зазначати його банківські рахунки, а тому відсутність даної інформації жодним чином не порушує прав відповідача, як учасника справи та не впливає на правильність висновків суду під час розгляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - положень Податкового кодексу України в частині зазначення в оскаржуваному рішенні про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України).

Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею18та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Отже, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», тобто суми відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню.

21 червня 2022 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) за позовом батьків загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві сина до його роботодавця про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500 000 гривень кожному без стягнення податків та обов`язкових платежів. Оскаржуваними у цій справі судовими рішеннями суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь кожного з позивачів по 100 000 гривень відшкодування моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.

У справі № 599/645/21 АТ «Українська залізниця» посилалося, в тому числі, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування нової редакції підпункту «а» підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За результатами розгляду касаційної скарги АТ «Українська залізниця» у справі №599/645/21 Верховний Суд зробив висновки про те, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю. Враховуючи те, що у справі, рішення в якій переглядається Верховним Судом, спір стосувався відшкодування моральної шкоди, завданої платникам податків (батькам) внаслідок смерті їхнього сина, тобто відшкодування шкоди найвищого ступеня, заподіяної життю та здоров`ю, тому Верховний Суд виснував, що зміни в податковому законодавстві не поширюються на оподаткування сум, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам внаслідок смерті їхнього сина.

Отже, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) викладено висновок про застосування нової редакції підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку.

За таких обставин, правові підстави для зміни формування висновку суду першої інстанції щодо питання застосування положень підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ю, відсутні.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави та збільшує цей розмірі з 2 200 гривень до 3 300 гривень, тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір 3 300 гривень за подання позивачем апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 220 000 гривень до 330 000 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмір з 2 200 гривень до 3 300 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір в розмірі 3 300 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста