Справа № 137/161/23
Провадження № 22-ц/801/1280/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 рокуСправа № 137/161/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Толяренко Сергій Володимирович,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Толяренко Сергія Володимировича про визнання недійсними договорів дарування за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Підрези Ірини Василівни на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Гопкіна П.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Толяренко Сергія Володимировича про визнання недійсними договорів дарування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в позику в сумі 80000,00 доларів США.

У 2016 році позивач подав позов (справа № 137/1547/16-ц) до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за вказаним договором позики.

Суд відмовив в задоволенні позову, вважаючи його поданим передчасно, оскільки строк виконання договору ще не настав і відповідач вже частково повернув суму позики.

Вважає, що як з моменту укладення договору позики від 10 серпня 2014 року так і з моменту відкриття провадження в справі №137/1547/16 відповідач ОСОБА_2 був достеменно обізнаний про існування в нього зобов`язання перед позивачем.

В подальшому позивач звернувся вже в 2022 році з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього грошових коштів за договором позики (справа № 137/425/22).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року у справі № 137/425/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнуто з останнього грошові кошти за договором позики від 10 серпня 2014 року на суму 2 329 293,32 грн, що включає в себе борг за позикою, відсотки, витрати на адвоката та судовий збір.

Зазначає, що зобов`язання за вказаним договором станом на момент подання цього позову не виконані.

Водночас, позивач дізнався, що будинок по АДРЕСА_1 , власником якого був ОСОБА_2 був подарований 31 жовтня 2017 року ОСОБА_3 , яка в свою чергу, на теперішній час намагається продати його третім особам.

Покликається на те, що відповідач беззаперечно знаючи про свої невиконані зобов`язання відчужив будинок ОСОБА_3 в 2017 році.

Вважає даний правочин недійсним, оскільки він укладений всупереч закону і відповідно порушує права та шкодить інтересам позивача.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком Сергієм Володимировичем реєстровий №788, а також визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: :00:003:0890, площею 0.0736 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком Сергієм Володимировичем реєстровий №789.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року з урахуванням ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року про виправлення описки позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком Сергієм Володимировичем реєстровий №788.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: :00:003:0890, площею 0.0736 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком Сергієм Володимировичем реєстровий №789.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2684,00 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області мотивоване тим, що оспорювані договори дарування укладені 31 жовтня 2017 року між відповідачами за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинені з метою уникнення відповідальності відповідача ОСОБА_2 за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Поряд з цим, місцевий суд вказав на неможливість застосування строків позовної давності, оскільки порушення прав позивача є триваючим, і до цього моменту не було встановлено його участі у правочині.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Підреза Ірина Василівна подала апеляційні скарги в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що на переконання заявника суд прийшов до помилкового висновку про наявність ознак фраудаторного правочину оскільки жодного судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь позивача в момент укладення договору дарування не було, а строк повернення позики ще не настав. Поряд з цим, покликається на те, що позивачем не доведено неможливість виконання відповідачем свого фінансового зобов`язання за договором позики. Покликається на те, що відповідачі мали реальні наміри на укладення договору дарування спірного будинку, оскільки ОСОБА_3 особисто за власний рахунок робила ремонт у ньому, певний час там проживала та у зв`язку із появою сім`ї (чоловіка та дитини) мала намір відчужити вказаний будинок та будинок чоловіка, за для придбання квартири у м. Вінниці. Поряд з цим вважає, що місцевим судом не з`ясовано коли позивач дізнався про порушення свого права, а також помилково визнано таке правопорушення триваючим, оскільки дія договору позики закінчилась 10 серпня 2019 року, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся через більш ніж 2 роки.

11 червня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Оверковського К.В. надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він заперечив аргументи викладені в них вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 10 серпня 2014 року ОСОБА_4 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 кошти в сумі 80 000,00 доларів США на період до 10 серпня 2019 року (а.с. 19 том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 12 травня 2015 року (а.с. 4 том 2) ОСОБА_2 належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12 серпня 2009 року (а.с. 8 том 2) ОСОБА_2 належить земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року під час розгляду справи №137/1547/16-ц було накладено арешт на нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок з господарськими спорудами та прибудовами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 24 том 1).

Рішенням Літинського районного суду Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2017 року у справі №137/1547/16-ц встановлено обставини укладення договору позики від 10 серпня 2014 року, а саме отримання позики ОСОБА_2 в сумі 80000 доларів США строком на 5 років з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2019 року. В позові було відмовлено, з підстав передчасності, оскільки договір позики укладено на 5 років до 10 серпня 2019 року, тобто строк виконання його ще не настав, а також, що відповідач частково повертає суму позики тим самим не заперечує щодо повернення решти суми позики (а.с. 35-36 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 178 від 20 липня 2017 року вирішено змінити адресу земельної ділянки площею 0,0736 га, з цільовим призначенням "будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд" ОСОБА_2 , що розташована в АДРЕСА_1 " на " АДРЕСА_1 " (а.с. 50 том 2).

Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 20 том 2) батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначений ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про шлюб відповідач ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (а.с. 20 зв. том 2).

31 жовтня 2017 року відповідно до договорів дарування ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар житловий будинок та земельну ділянку за АДРЕСА_1 (а.с. 2-3 том 2; а.с. 44-45 том 2).

06 грудня 2022 року у справі № 137/425/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, повністю задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .. Стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 10 серпня 2014 року в загальній сумі 2 329 293,32 грн що складається з: 2 153 857,38 грн - борг за позикою; 175 435,94грн - 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 11 серпня 2019 року по 28 квітня 2022 року. Також, стягнуто витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 11 000,00 грн та судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. (а.с. 25-30 том 1).

Відповідно до відомостей із сайту «olx.ua» відповідачка ОСОБА_3 має намір продати будинок, який є предметом розгляду даної справи. Оголошення опубліковано 08 лютого 2023 року (а.с. 21-23 том 1).

Згідно відомостей з виконавчого провадження № 71029756 (а.с. 133-138 том 2) станом на 30 травня 2023 року у ОСОБА_2 відсутні: рахунки, транспортні засоби, право власності або інші речові права на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

31 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 712/15231/17, провадження № 61-42614св18 досліджував питання фраудаторних правочинів (правочини, що вчинено боржником на шкоду кредиторам).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення ст. 234 Цивільного кодексу України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) підтримала зазначені висновки.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 зазначено, що в юридичній науці та судовій практиці договори, дії та бездіяльність осіб, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

У постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 Верховний Суд зазначив, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Згідно зі ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17).

З огляду на правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, постанова Великої Палати Верховний Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 439/212/14-цІ14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції "фраудаторності" при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання ВС, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

З огляду на викладене, встановивши сукупність наведених вище обставин, зокрема, що на час укладання спірних договорів дарування відповідач ОСОБА_9 мав непогашені боргові зобов`язання про стягнення яких з останнього пред`являвся позов, а нерухоме майно відчужене на підставі безоплатних договорів дарування та на користь фізичної особи, яка є його близьким родичем донькою, з урахуванням відсутності, станом на 30 травня 2023 року у ОСОБА_2 : рахунків, транспортних засобів, прав власності або інших речових прав на нерухоме майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, місцевий суд прийшов до вірного висновку про наявність у спірних договорів ознак фраудаторності та недобросовісність дій відповідача із зловживання своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб.

Доводи апеляційної скарги про відсутність жодного судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь позивача в момент укладення договору дарування, а також не настання строку повернення позики є неспроможними, оскільки з аналізу правових норм та висновків Верховного Суду вказане не є обов`язковою ознакою фіктивного (фраудаторного) правочину на відміну від наявності боргових зобов`язань за договором, які не заперечуються сторонами.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено неможливість виконання відповідачем свого фінансового зобов`язання за договором позики не заслуговують на увагу та спростовуються зворотнім, зокрема, відсутністю будь яких належних, допустимих та достатніх доказів погашення або часткового погашення відповідачем наявного у нього фінансового зобов`язання перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі мали реальні наміри на укладення договору дарування спірного будинку, оскільки ОСОБА_3 особисто за власний рахунок робила ремонт у ньому, певний час там проживала та у зв`язку із появою сім`ї (чоловіка та дитини) мала намір відчужити вказаний будинок та будинок чоловіка, задля придбання квартири у м. Вінниці не заслуговують на увагу та не спростовують встановлені судом обставини щодо беззаперечної наявності у спірних договорів дарування ознак фраудаторності.

Виконання ремонтних робіт та проживання відповідачки ОСОБА_3 в будинку не виключає можливості, що договір дарування був укладений із недобросовісною метою приховати майно від можливого звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Вказані доводи апеляційної скарги, в вищезазначеній частині є неспроможними та не спростовують правильність висновків місцевого суду.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції, стороною відповідача порушено питання про застосування строку позовної давності, яке мотивовано тим, що оспорювані договори дарування були укладені 31 жовтня 2017 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 14 лютого 2023 року.

Натомість, суд попередньої інстанції підставою для відмови у застосуванні строків позовної давності вказав, зокрема, на те, що позивач не був учасником у правочині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При таких обставинах, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Установивши, що ОСОБА_1 не був учасником оскаржуваного договору дарування, а тому не повинен був володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування в цій справі строку позовної давності.

Аналогічні обставини та застосовані до них правовідносини висловлені також і в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року в справі № 756/4833/21 (Провадження № 61-18531св23).

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не з`ясовано коли позивач дізнався про порушення свого права, а також помилково визнано таке правопорушення триваючим, оскільки дія договору позики закінчилась 10 серпня 2019 року, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся через більш ніж 2 роки не спростовують вищевикладених висновків Верховного Суду в релевантній до цієї справи обставинах.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Підрези Ірини Василівни залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета