КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника позивача Вареника Н.М. ,

представника відповідача Казміренка В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Вареником Андрієм Миколайовичем, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Вареника А.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, сторони з 06.11.1999 по 11.03.2020 перебували в шлюбі.

03.03.2020 р. між сторонами було укладено шлюбний договір, згідно якого здійснено поділ майна подружжя.

В результаті поділу майна у власності ОСОБА_2 залишився будинок за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада, садове товариство «Українська земля», «Дрімленд 68», а у власності ОСОБА_3 - будинок за адресою: АДРЕСА_1 ».

Пунктом 5.7 вказаного договору було закріплено, що у випадку, якщо дружина до або після розлучення стане власником суміжної з чоловіком земельної ділянки, останній зобов`язується не перешкоджати в користуванні спільними технічними комунікаціями, а саме лічильниками водо-, газо-, електропостачання та інших технічних комунікацій та систем.

Також, 03.03.2020 ОСОБА_3 до договору було написано заяву, якою він визначив свої обов`язки щодо певних питань, які необхідно врегулювати за результатами поділу майна.

Між суміжними земельними ділянками на яких знаходяться будинки позивачка за власні кошти встановила паркан без врахування меж ділянок, на тому місці, де їй вказав відповідач. Її септики залишилися по той бік паркану, де знаходиться будинок відповідача. Вона знала, що відповідач зобов`язався надавати доступ до септиків, до яких підключений її будинок, у разі необхідності.

13.06.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,32 га, кадастровий номер: :06:610:0204, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 »).

У липні 2023 року позивачка виявила, що у неї переповнені резервні резервуари/колодязі, у які збираються рідкі побутові відходи. Однак, на її прохання надати доступ спеціалістам до її септиків, відповідач відмовив. Позивачка вирішила зробити нові септики вже на своїй ділянці.

28.07.2023 було виготовлено абрис по межі земельної ділянки площею 0,32 га., кадастровий номер: :06:610:0204, на якому вбачається, що паркан встановлений таким чином, що частина ділянки, належної ОСОБА_2 , знаходиться у користуванні ОСОБА_3 .

Позивачка повідомила відповідача, що вона планує перемістити паркан відповідно до встановлених меж її земельної ділянки, однак відповідач висловив категоричну незгоду.

02.08.2023 з резервних резервуарів/колодязів, які знаходяться на ділянці ОСОБА_5 було викачано рідкі побутові відходи та складено технічний акт.

03.08.2023 ОСОБА_2 викликала 2 робітників для переносу паркана в межах своєї ділянки для його встановлення на межі земельних ділянок сторін. Коли робітники почали роботу, відповідач нецензурно висловлювався, зі своєї ділянки почав погрожувати їм фізичною розправою та застосуванням до них зброї. Він зробив 2 постріли зі зброї в бік паркану, після чого робітники припинили демонтаж паркану.

У зв`язку з цим, позивачка викликала співробітників Управління охорони в Київській області, а потім слідчо-оперативну групу Обухівського РУП ГУНП в Київській області. Позивачка на місці подала слідчому СВ Обухівського РУП Пагасу А.Е. заяву про вчинення відносно неї та її робітників відповідачем кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.296 КК України. В зв`язку з цим, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002197 за ч.4 ст.296 КК України.

05.09.2023 постановою Обухівського районного суду Київської області у справі №372/4009/23 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.174 КУпАП.

За вказаних обставин, позивачка просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачці в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :06:610:0204 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 », та не чинити перешкод при перенесенні елементів паркану на межі суміжного землекористування між земельними ділянками розташованими по АДРЕСА_1 (садове товариство «Українська земля», «Дрімленд, 68-А», для приведення меж земельної ділянки кадастровий номер :06:610:0204, належної ОСОБА_2 , у стан, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки з Державного земельного кадастру, що міститься у Акті перенесення точок межі земельної ділянки в натурі (на місцевість) від 28.07.2023 р., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2024 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 182-187).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги наявний у матеріалах акт перенесення точок межі земельної ділянки у натуру (на місцевість) від 28.07.2023 разом із абрисом по межі земельної ділянки, який повністю підтверджує правомірність позовних вимог ОСОБА_2 , а також не надав йому жодної оцінки та відсутні мотиви відхилення цього доказу, що є прямим порушенням вимог процесуального законодавства.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно долучено до матеріалів справи та враховано під час ухвалення рішення відзив ОСОБА_3 , який було подано з суттєвим пропуском строку та не наведено поважних причин пропуску цього строку, що є порушенням як вимог ЦПК України, так і принципу рівності сторін (а.с. 191-195).

Представник позивачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.08.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0600 га за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада, надану для індивідуального садівництва кадастровий номер: :06:010:0203. (а.с.123-127).

03.03.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір №546 (а.с.16-18).

03.03.2020 ОСОБА_3 подав заяву в якій визначив свої обов`язки щодо певних питань, які необхідно врегулювати при поділі майна (а.с.19).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 03.03.2020 вона зобов`язана звести за свій кошт огорожу на земельній ділянці (межі), яка розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада. кадастровий номер :06:010:0204 згідно виготовленої документації, залишаючи за собою право похибки на 0,5 метра, у разі випадку технічної можливості встановлення огорожі на вказаній в документах межі у зв`язку з проходженням підземних комунікацій саме на цій частині ділянки, що підтверджується вказаною заявою позивачки (а.с. 134, 135).

11.03.2020 рішенням Печерського районного суду м.Києва було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13-15).

13.06.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,32 га за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська с/рада, цільове призначення: для індивідуального садівництва кадастровий номер: :06:610:0204 (а.с.20-22).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 212401401 за ОСОБА_2 13.06.2020 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :06:610:0204 (а.с.23).

28.07.2023 ФОП ОСОБА_7 було складено Акт перенесення точок межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) за кадастровим номером :06:610:0204, що розташована Київська область, Обухівський район, Обухівська міська рада, площею 0,3200 га та належить ОСОБА_2 , поворотні точки межі земельної ділянки чи їх проекції в доступних місцях позначені на контурах місцевості обумовленими позначками. До акту додано Абрис по межі земельної ділянки (а.с.25-28).

02.08.2023 ФОП ОСОБА_8 було складено Технічний акт №622/1 з якого вбачається, що було проведено відкачування РПВ з резервних резервуарів/колодязів за адресою: АДРЕСА_2 . Проблема накопичення води в резервних резервуарах була через те, що основні резервуари стояли під напором через несвоєчасну їх викачку, а насоси знаходилися в непрацюючому стані, знову таки через несвоєчасне очищення/викачку основних резервуарів, доступ до яких обмежений парканом між ділянками замовника та сусідньою ділянкою, а також відсутністю дозволу власника сусідньої ділянки, де знаходяться основні резервуари на доступ до них (а.с.24).

З копії рапорту вбачається, що 03.08.2023 між сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбувся конфлікт з приводу паркану, в ході якого ОСОБА_3 погрожував зброєю в бік робітників та двічі вистрілив і куля влучила в стовпчик паркану (а.с.29).

Крім того, дані обставини підтверджуються копією протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 03.08.2023 (а.с.30).

В зв`язку з вище вказаними діями ОСОБА_3 були внесені відомості до ЄРДР, кримінальне провадження №0002197, за ч.4 ст.296 КК України (а.с.31).

05.09.2023 постановою Обухівського районного суду Київської області у справі №372/4009/23 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.174 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. без конфіскації пристрою для відстрілу гумовими кулями марки Форт-12Р 9 мм (а.с.33).

З копії Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові прав на земельну ділянку кадастровий номер :06:010:0203 вбачається, що 29.08.2016 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (а.с.86, 87).

27.12.2023 ФОП ОСОБА_9 було складено Акт винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за кадастровим номером :06:010:0203, що розташована Київська область, Обухівський район, Обухівська міська рада, площею 0,0571 га. До акту додано Абрис по межі земельної ділянки (а.с.132-133).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що вона не може реалізувати свої законні права власника земельної ділянки, перемістивши належний їй паркан між її ділянкою та ділянкою ОСОБА_3 на встановлену межу між цими ділянками, внаслідок чого ОСОБА_3 продовжує безпідставно користуватися частиною її земельної ділянки та свідомо створює їй перешкоди для відновлення її порушених прав.

При цьому, вказані обставини позивачка обгрунтовує Актом перенесення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28.07.2023 та складеного до нього абрису по межі земельної ділянки.

Так, ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

При цьому, власник за правилами цієї статті може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння.

Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні своїх правомочностей.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 523/4591/16-ц та у постанові від 16.02.2021 у справі № 127/33179/19.

Разом з тим, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналізуючи ст.ст. 15, 16 ЦК України, слід дійти висновку про те, що право на захист свого цивільного права має особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання і що суд може захистити цивільне право або інтерес будь-яким способом, встановленим договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку цієї особи, полягає у тому, що збудована нею металева огорожа не відповідає технічній документації, знаходиться не на межі з земельною ділянкою відповідача, внаслідок чого, відповідач безпідставно заволодів та користується частиною її земельної ділянки.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, експертиза щодо наявності порушень меж земельної ділянки позивачки з боку відповідача не проводилась, позивачка такого клопотання ані в суді першої, ані апеляційної інстанції не заявляла.

Суд не володіє спеціальними знання для встановлення вказаних обставин та не має повноважень з власної ініціативи призначати відповідну судову експертизу.

Акт перенесення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28.07.2023 та складений до нього абрис по межі земельної ділянки місцевий суд вірно оцінив критично, оскільки вказаний суперечить Акту виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 27.12.2023 з абрисом земельної ділянки з кадастровим номером :06:010:0203 та, за відсутності відповідного висновку експерта, не може вважатися достатнім доказом для підтвердження заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Вареником Андрієм Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова