У Х В А Л А

03.12.2024 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Баран О. І., отримавши матеріали клопотання ОСОБА_1 , заінтересовані особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка АДРЕСА_1 ),

Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування,

про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова із клопотанням (оформленим як заява), яким просить визнати на території України рішення судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, судового відділу з питань опіки від 18.11.2021 у справі №25554/2021 V.G, яким ухвалено призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійним опікуном над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкає в АДРЕСА_1 , та не в змозі належним чином керувати своїми інтересами.

У мотивах подання клопотання заявник зазначає про те, що ОСОБА_2 є його матір`ю, яка мала проблеми із поверненням кредитних коштів в Італії. З місяця, наступного за рішенням суду Лечче, матір виїхала з Італії на територію України. Тут вона продовжує зловживати алкогольними напоями та безконтрольно набирати кредитні зобов`язання і витрачати грошові кошти, отримані як позику в онлайн-кредитних небанківських фінансових установах.

Дослідивши подане клопотання, суддя зазначає наступне.

Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності (ч.1 ст.471 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, даних у п.17 Постанови Пленуму від 24.12.1999 № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення: усиновлення: визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тож клопотання (заява) стосується рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Щодо чинних міжнародних договорів

Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (з 19.05.2024 Конвенція вважається припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами).

Україною законом № 2342-IX від 01.07.2022 ратифіковано Конвенцію про визнання та виконання іноземних судових рішень у цивільних або комерційних справах. Указана Конвенція набрала чинності для України з 01.09.2023. Втім, вона не застосовується до питань про статус та правоздатність фізичних осіб (с. 2 Конвенції).

Згідно із Законом України від 12.09.1991 «Про правонаступництво України» (ст.7) нотами України, надісланими в січні 1994 р. до посольств іноземних держав, з якими у СРСР були двосторонні договори про правову допомогу, про застосування цих договорів щодо України, поки обидві сторони не домовляться про інше, а також відповідно до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів від 23.08.1978 р., яка набула чинності для України 06.11.1996 р. і передбачає, що двосторонній міжнародний договір, який у момент правонаступництва держав був чинним щодо території, що є об`єктом правонаступництва, вважається чинним між новою незалежною державою та іншою державою-учасницею, коли вони чітко про це домовились або внаслідок їх поведінки вони повинні вважатись такими, що висловили зазначену домовленість, в Україні застосовуються положення Конвенції між СРСР та Італійською Республікою про правову допомогу в цивільних справах від 25 січня 1979 р.

Статтями 22, 23 Конвенції між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210 від 25.01.1979 року встановлено, що судові рішення, винесені установами однієї Договірної Сторони, які визнані на території іншої Договірної Сторони відповідно до цієї Конвенції, підлягають виконанню на її території, якщо вони підлягають виконанню в державі, в якій вони були винесені. Процедура визнання і виконання судових рішень визначається законодавством запитуваної Договірної Сторони, якщо ця Конвенція не передбачає іншого.

Законом України «Про дерадянізацію законодавства України» вказана Конвенція не визнана такою, що не підлягає до застосування на території України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міжнародне приватне право», цивільна дієздатність фізичної особи визначається її особистим законом. Цивільна дієздатність фізичної особи щодо правочинів та зобов`язань, що виникають внаслідок завдання шкоди, може визначатися також правом держави місця вчинення правочинів або виникнення зобов`язань у зв`язку із завданням шкоди, якщо інше не передбачено законом. Підстави та правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною або обмеження цивільної дієздатності фізичної особи регулюються особистим законом цієї особи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право» обов`язок опікуна (піклувальника) прийняти опікунство (піклування) визначається особистим законом особи, яка призначається опікуном (піклувальником). Відносини між опікуном (піклувальником) та особою, яка перебуває під опікою (піклуванням), визначаються правом держави, орган якої призначив опікуна (піклувальника). Якщо особа, яка перебуває під опікою (піклуванням), проживає в Україні, застосовується право України, якщо воно є більш сприятливим для цієї особи. Опіка (піклування), встановлена над громадянами України, які проживають за межами України, визнається дійсною в Україні, якщо проти встановлення опіки (піклування) або проти її визнання немає законних заперечень відповідної консульської установи або дипломатичного представництва України. Щодо особи, яка не є громадянином України і перебуває в Україні, або її майна, що знаходиться на території України, у разі потреби в інтересах опіки чи піклування можуть бути вжиті заходи для захисту прав та охорони майна відповідно до права України. Про це невідкладно сповіщається дипломатичне представництво або консульська установа держави, громадянином якої є відповідна особа.

Щодо відповідності клопотання встановленим вимогам.

Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою (ч.1 ст.472 ЦПК України).

Частинами першою, другою ст. 464 ЦПК України встановлено, що питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (п. 1 - 3 ч. 2 ст. 472 ЦПК України).

Отже, за визначеною ЦПК України підсудністю справ про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подане заявником клопотання має розглядатися судом за місцем проживання/перебування відповідача у справі іноземного суду, або місцезнаходженням його майна.

Відповідно до наданих документів ОСОБА_2 , народжена в Острів (Україна) 06.11.1962 року, є однією і тією самою особою, що й ОСОБА_2 , яка народилася в Острів, Львівська область (Україна) 06.11.1962. Указом Міністерства внутрішніх справ від 30.08.2010 вона отримала італійське громадянство, і відповідно до італійського законодавства її ім`я ОСОБА_2 та прізвище ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зареєстрована на території Італійської республіки.

У матеріалах заяви взагалі відсутні докази проживання ОСОБА_2 в Україні, тому твердження заявника нічим не підтверджено.

Заявником до матеріалів заяви також не додано підтвердження місця проживання (перебування) або місцезнаходження майна ОСОБА_2 на території Франківського району м. Львова, що підтверджує підстави звернення саме до Франківського районного суду м. Львова.

Суд звертає увагу на долучену копію рішення судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, судового відділу з питань опіки від 18 листопада 2021 року у справі №25554/2021 V.G.

Однак, з долученого до клопотання перекладу копії рішення судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, судового відділу з питань опіки від 18.11.2021 у справі №25554/2021 V.G. про призначення опікуна не вбачається, що воно набрало законної сили, а заявником не надано офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили. При цьому, саме на указаний недолік раніше уже звернено увагу суддею Франківського районного суду м. Львова (Кушнір Б.Б.) та повернуто матеріали заяви, у тому числі із цієї підстави. Однак, указана обставина заявником залишена поза увагою. У матеріалах та змісті поданої заяви відсутні будь-які доводи з указаного приводу, що вимагало б від суду, у випадку прийняття указаної заяви, відповідного трактування на власний розсуд, не маючи для цього необхідних критеріїв оцінки.

Керуючись статтями 260, 261, 268, 353, 466 - 472 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, - залишити без розгляду.

Матеріали клопотання разом з документами, що додані до нього - повернути особі, яка його подала.

Роз`яснити заявнику, що повернення клопотання не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення клопотання.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Баран О.І.