Лугинський районний суд Житомирської області
Справа № 281/203/24
Провадження по справі 2/281/183/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року селище Лугини

Лугинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Данчука В. В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом. Зазначив, що він в період часу з 10.06.2016 року по 30.06.2022 року працював у Приватного підприємства «Автомагістраль» (далі ПП «Автомагістраль», відповідач) на посаді дорожнього робітника. Наказом №328 від 30.06.2022 року був звільнений з роботи, але відповідач не виплатив йому в день звільнення всі належні суми передбачені на день звільнення. ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 81698,47 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 05.06.2024 року відкрито провадження в указаній справі. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.

21.06.2024 року від відповідача ПП «Автомагістраль» на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що позов подано з порушенням строків звернення до суду, а також те, що заборгованість обумовлена форс-мажорними обставини, які викликані воєнним станом в Україні й наявністю бюджетної заборгованості перед підприємством за виконану роботу. Крім цього, у відзиві зауважив, що у відповідача обліковується заборгованість перед позивачем у сумі 74498,47 гривень. Також представник відповідача у разі часткового задоволення позову судові витрати покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо витрат на професійну правову допомогу, представник відповідача вважає заявлену суму грошових коштів неспівмірною наданим послугам адвоката, оскільки адвокат надавав консультації стосовно звернення в суд із заздалегідь безпідставним позовом. Надані послуги позивачу представник відповідача оцінює у розмірі не більше 1500 грн. за умови наявності попереднього розрахунку та заявлення про їх стягнення у судових дебатах.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 10.06.2016 по 30.06.2022 на посаді дорожнього робітника і був звільнений 30.06.2022 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , та не заперечуються стороною відповідача.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

24 лютого 2022 року в Україні було введено режим воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з частинами 1,2 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Абзацом другим частини третьої цієї ж статті передбачено, що звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

З огляду на зазначене вище, а також те, що відповідач зобов`язаний реалізувати право позивача на отримання заробітної плати, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті належної йому заробітної плати є обґрунтованими.

Визначаючи розмір належної до стягнення суми заборгованості, суд зважає на таке.

Позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 81698 гривень 47 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів.

Зі змісту листа 333 від 01 березня 2024 року та довідки приватного підприємства «Автомагістраль» №322 від 29 лютого 2024 року вбачається, що сума заборгованості Приватного підприємства «Автомагістраль» перед позивачем становить 74498 гривень 47 копійок, з урахуванням утримання передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає заборгованість у сумі 74498 гривень 47 копійок без утримання податків й інших обов`язкових платежів, а отже позовні вимоги слід задовольнити частково.

Оцінюючи аргументи представника позивача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини в державі у листі №2024/02.0-7.1.

При цьому, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, так відповідно до зазначеного вище положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» форс-мажор не дає право роботодавцю не виплачувати заробітну плату, але є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення строків оплати.

З огляду на зазначене, суд вважає заперечення представника щодо існування форс-мажорних обставин, які унеможливлювали виконання зобов`язання, таким, що не спростовує доводів позивача щодо обов`язку відповідача виплатити належну йому суму заробітної плати.

Крім того, представником відповідача було заявлено про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з відповідним позовом.

Обмірковуючи, зазначену заяву представника відповідача, суд враховує таке.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом, визначеним частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Нормою спеціального закону щодо правовідносин, які склалися між сторонами, а саме статтею 233 Кодексу законів про працю України, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 Кодексу законів про працю України).

Враховуючи те, що роботодавець при звільненні не повідомив позивача письмово про суми, які йому нараховані та виплачені, а здійснив відповідне повідомлення на вимогу позивача письмовим листом від 01 березня 2024 року, суд вважає, що позивач звернувся до суду у межах строку звернення до суду, а отже наслідки спливу позовної давності у даній цивільній справі застосуванню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадку надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З договору про надання правової допомоги від 23.02.2024 року, укладеного між позивачем та адвокатом Бугайовим Миколою Вікторовичем, слідує, що розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги визначаються сторонами в додатках до цього договору.

Відповідно до додатку 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.02.2024 року адвокат надає послуги правову допомогу у зборі документів і підготовці позовної заяви, а саме: консультація, підготовка позову, участь у судових засіданнях. Фіксований розмір винагороди 5000 грн.

На підтвердження доказу понесення згідно вказаного договору витрат в розмірі 5000 гривень позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера №18/03 від 18.03.2024 року.

Враховуючи фактично надані послуги адвоката зі збору та підготовки документів, складання позовної заяви, а також те, що участі у судових засіданнях адвокат не приймав, відповіді на відзив не подавав, а позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволені у розмірі 2500 грн.

За таких обставин справи позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст. ст. 47, 94, 116, 233 КЗпП України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 74498 (сімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) гривень 47 копійок, з утриманням із цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Приватне підприємство «Автомагістраль», місце знаходження: вул. Київська, 68, с. Синяк, Бучанський район, Київської області, .

Суддя: В. В. Данчук