Справа № 465/9742/23 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1757/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства Український державний інститут з проектування об"єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" в особі представника Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об"єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" - "Західдіпрошлях" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року в складі судді Ванівського Ю.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» в особі Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,-

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» в особі Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

В обґрунтування позову посилається на те, що працює у Львівській філії Державного підприємства-Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господадства "Укрдіпродор" - "Західдіпрошлях" на посаді директора з 09.07.2020. Починаючи з лютого 2022 року по вересень 2023 року у відповідача виникла заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 19.10.2023 складає 310 487 грн. 08 коп., зокрема: лютий 2022 року - 12 589, 25 грн.; березень 2022 року 17 589,25 грн.; квітень 2022 року 12 089,42 грн.; травень 2022 року 17 741,04 грн.; червень 2022 року 17 806,94 грн.; липень 2022 року 18 480,82 грн.; серпень 2022 року 17 955,52 грн.; вересень 2022 року 17 955,52 грн.; жовтень 2022 року 19 505,15 грн.; грудень 2022 року 18 060,17 грн.; січень 2023 року 17 589,25 грн.; лютий 2023 року 17 589,28 грн.; квітень 2023 року - 17 589,28 грн.; травень 2023 року - 17 589,28 грн.; червень 2023 року - 17 589,28 грн.; липень 2023 року 17 589,28 грн.; серпень 2023 року - 17 589,28 грн.; вересень 2023 року - 17 589,28 грн. Розмір цієї заборгованості підтверджується довідкою про заборгованість № 2 від 19.10.2023.

Крім цього, станом на 19.10.2023 просить стягнути компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів його виплати у розмірі 20 755,20 грн., а також просить стягнути моральну шкоду, оскільки внаслідок тривалої невиплати заробітної плати за період з лютого 2022 року по день подання позову порушено звичний життєвий устрій життя позивача. Просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» в особі Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати - задоволено частко.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 310 487 гривень 08 копійок.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 20 755 гривень 20 копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів і обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь держави 2147 грн. 20 копійок судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше розміру заробітної плати за один місяць.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2024 року стягнуто з Державного підприємства-Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9 700 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 , вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, а висновки суду сформовані на підставі недопустимих і неналежних доказів.

В оскаржуваному рішенні суд вказав, що представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, однак відсутній будь який висновок щодо оцінки доводів та доказів, наданих представниками відповідача.

Вважає, що одностороннє викладення рішення мало на меті ухвалення рішення в інтересах позивача, а не в інтересах держави, яка є власником ДП «Укрдіпродор».

На думку апелянта, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки виплату заробітної плати повинна здійснити саме Львівська філія, а не ДП «Укрдіпродор» і саме такий спосіб нарахування та виплати заробітної плати визначений у Положенні про Львівську філію.

Крім цього, у п. 4.3 Положення про Львівську філію чітко визначено, що керівник філії, тобто В. Баранович, несе відповідальність за стан діяльності філії.

При цьому, суд не взяв до уваги те, що позивач мав сам виплачувати собі заробітну плату у 2022-2023 роках, а ДП «Укрдіпродор» не є належним відповідачем у справі.

Стверджує, що оскаржуване рішення суперечить розпорядчим документам відповідача.

Вважає, що позивач сам бездіяв, оскільки мав обов`язок виплачувати собі та іншим працівникам заробітну плату у 2022-2023 роках, при цьому, таке невиконання своїх прямих обов`язків, суд визнав моральним стражданням.

Зазначає, що позивач не здійснював жодних заходів, спрямованих на виплату заробітної плати не тільки собі, а й усім працівникам Львівської філії, свідченням чого є наявність 20-ти цивільних справ за позовами працівників Львівської філії про стягнення заробітної плати за відповідний період.

Таким чином, бездіяльність позивача призвела до нанесення матеріальної шкоди державі.

Вважає, що позивач умисно зупинив господарську діяльність Львівської філії, чим створив умови для не нарахування та невиплати заробітної плати, як працівникам філії так і самому собі, зокрема, шляхом зловживання службовим становищем укладав договори субпідряду на розробку проектної документації, яку повинна була виконати філія, чим позбавляв філію можливості ведення господарської діяльності.

Відповідні факти задокументовані та передані органам досудового розслідування в межах кримінального провадження № 000028.

Таким чином, виплата заробітної плати за неякісне виконання посадових обов`язків, які призвели до нанесення збитків, є неправомірною.

Розмір заборгованості підтверджується довідкою, яка видана позивачем самим собі, однак відповідач не засвідчив правдивість такої та достовірність даних у ній.

При цьому, оскільки позивач вважає, що виплату заробітної плати повинен здійснювати ДП «Укрдіпродор», у справі повинна бути довідка підприємства про наявність заборгованості.

Крім цього, бухгалтер не надала суду журналу реєстрації довідок, ні примірника довідки, який мав зберігатися у Львівській філії, тому є всі підстави вважати, що така довідка є недопустимим доказом.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

02.09.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на судову практику та обставини справи, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив. В обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.

Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання 29 жовтня 2024 року не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив з того, що зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, у тому числі тими, які виконуються в примусовому порядку виконання судових рішень, тому, врахувавши довідку № 2 від 19.10.2023, за якою заборгована заробітна плата ОСОБА_1 станом на 19 жовтня 2023 року складає 310 487, 08 грн., суд ійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню.

Врахувавши середньоденний заробіток ОСОБА_1 у розмірі 993 грн. 18 коп., суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 20 755, 00 грн. та виходив з того, що такий розрахунок не оспорюється відповідачем та ним не спростований.

Встановивши, що відповідачем порушено конституційне право позивача на оплату праці, позивачу не виплачено заробітну плату у повному обсязі протягом тривалого часу роботи, що призвело до моральних страждань позивача, які виразились у порушенні звичного життєвого устрою життя, оскільки позивач був фінансово обмежений та не мав змоги задовольнити свої базові потреби, такі як похід до лікаря, змушений був економити при купівлі продуктів харчування та ліків, врахувавши характер порушення прав позивача, тяжкість та істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення відшкодування моральної шкоди у сумі 3000,00 грн.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено, що згідно із наказом директора Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожного господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» Барановича В.Б. № 11-к від 09 липня 2020 року, ОСОБА_1 приступив до обов`язків директора Львівської філії Державного підприємства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» з 09.07.2020. Підстава наказ ДП «Укрдіпродор» № 100-К від 08.07.2020 (а.с. 11).

ОСОБА_1 призначений на посаду директора в порядку переведення з ДП «Укрдіпродор» (а.с. 10).

Слідуючи довідці про доходи Львівської філії "Західдіпрошлях" від 18.10.2023 №02/1, ОСОБА_1 працює у Львівській філії «Західдіпрошлях», форма працевлаштування основна, посада директор. Дохід за серпень 2023 року становить 21850,0 грн., за вересень 2023 року 21850,0 грн., всього 43700,00 грн. Середньоденна заробітна плата 993,18 грн., середньомісячна заробіна плата 21850,00 грн. (а.с. 12).

Згідно із довідкою № 2 від 19.10.2023 заборгована заробітна плата ОСОБА_1 станом на 19 жовтня 2023 року складає 310 487, 08 грн., а саме: лютий 2022 року - 12 589, 25 грн.; березень 2022 року 17 589,25 грн.; квітень 2022 року 12 089,42 грн.; травень 2022 року 17 741,04 грн.; червень 2022 року 17 806,94 грн.; липень 2022 року 18 480,82 грн.; серпень 2022 року 17 955,52 грн.; вересень 2022 року 17 955,52 грн.; жовтень 2022 року 19 505,15 грн.; грудень 2022 року 18 060,17 грн.; січень 2023 року 17 589,25 грн.; лютий 2023 року 17 589,28 грн.; квітень 2023 року - 17 589,28 грн.; травень 2023 року - 17 589,28 грн.; червень 2023 року - 17 589,28 грн.; липень 2023 року 17 589,28 грн.; серпень 2023 року - 17 589,28 грн.; вересень 2023 року - 17 589,28 грн. (а.с. 13).

У матеріалах справи наявний наказ ДП «Укрдіпродор» № 141-к від 19.12.2023 про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Львівської філії «Західдіпрошлях» ДП «Укрдіпродор» з 20 грудня 2023 року (а.с. 22).

Згідно із новою редакцією Положення про Львівську філдію ДП «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях», Львівська філія є відокремленим підрозділом ДП «Укрдіпродор», яка створена шляхом реорганізації Західного державного інституту по проектуванню об`єктів дорожнього господарства «Західдіпрошлях», правонаступником якого є Інститут, відповідно до наказу Державної служби автомобільних доріг України (п. 1.1.).

Відповідно до п. 1.2 Положення Філія не є юридичною особою (а.с. 23-24).

Звертаючись з позовними вимогами позивач свої доводи фактично зводить до того, що у відповідача виникла заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 19.10.2023 складає 310487 грн. 08 коп., крім цього, просить стягнути компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів його виплати у розмірі 20 755,20 грн., а також моральну шкоду, оскільки внаслідок тривалої невиплати заробітної плати за період з лютого 2022 року по день подання позову, порушено звичний життєвий устрій життя позивача.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із ст. 22 ЗУ «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України ).

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми основної та додаткової заробітної плати, у тому числі премії, індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та інші надбавки, належні до сплати працівникові, належать до структури заробітної плати.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Більшість доводів апеляційної скарги зводяться до того, що на думку апелянта, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки виплату заробітної плати повинна здійснити саме Львівська філія, а не ДП «Укрдіпродор», тому вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом яких є стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,у позовній заяві визначив відповідачем Державне підприємство Український державний інститут з проектування об`єктів дорожного господарства «Укрдіпродор» в особі Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожного господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях».

Колегія суддів виходить з того, що під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільнапроцесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

В свою чергу, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).

Згідно із ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю, не можуть виступати стороною у цивільному процесі.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що Державне підприємство Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» є неналежним відповідачем є безпідставними та спростовуються наведеним.

У відкритих джерелах міститься інформація про те, що ДП «Укрдіпродор» () зареєстроване як юридична особа. У відомостях про відокремлені підрозділи юридичної особи вказано, зокрема, відокремлений структурний підрозділ ЛЬВІВСЬКА ФІЛІЯ ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА - УКРАЇНСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО ІНСТИТУТУ З ПРОЕКТУВАННЯ ОБ`ЄКТІВ ДОРОЖНЬОГО ГОСПОДАРСТВА "УКРДІПРОДОР"-"ЗАХІДДІПРОШЛЯХ" ().

Згідно із п. 5.3.1 Положення про Львівську філдію ДП «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях», джерелом коштів на оплату праці працівників Філії є частина доходу, одержаного в результаті господарської діяльності.

Прибуток Філії після сплати передбачених платежів до бюджету, до фондів Інституту, за письмовим погодженням з Інститутом залишається в розпорядженні Філії (п. 5.2.).

При цьому, Філія має свій баланс, який є складовою частиною балансу ДП Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожного господарства «Укрдіпродор»(Інституту).

Відповідно до п. 3.1.3 Положення, Філія не має право самостійно укладати договори (угоди), набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки.

Інститут наділяє Філію майном і грошовими коштами, необхідними для виконання цілей і завдань Філії (п. 3.1.4. Положення).

Аналіз зазначених приписів Положення та норм законодавчих актів дає підстави для висновку про те, що кошти (баланс) Філії становлять не лише дохід, одержаний в результаті господарської діяльності, але і грошові кошти, якими Філію наділяє Інститут.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав сам виплачувати собі заробітну плату у 2022-2023 роках, не спростовують відповідальності відповідача, як роботодавця у випадку порушення трудових прав працівника.

Крім цього, стверджуючи, що оскаржуване рішення суперечить розпорядчим документам відповідача, а також, що позивач не здійснював жодних заходів, спрямованих на виплату заробітної плати собі та усім працівникам Львівської філії, докази наявноті грошових коштів для розпорядження такими у відповідному напрямку та можливості діяти у такий спосіб позивачу, сторона відповідача не надала.

Більше того, доводи сторони відповідача у цьому контексті є дещо взаємовиключними, оскільки стверджуючи в одному випадку про те, що ОСОБА_1 фактично свідомо не здійснював відповідних виплат, тобто доводячи наявність у Філії грошових коштів для цього, в іншому випадку сторона відповідача зазначає, що позивач умисно зупинив господарську діяльність Львівської філії, чим створив умови для не нарахування та невиплати заробітної плати як працівникам філії так і самому собі, тобто стверджує про відсутність таких коштів.

Крім цього, згідно із Положенням про Львівську філдію ДП «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях», Філія зобов`язана надавати Інституту усі види звітів та іншу інформацію про діяльність Філії за формою та змістом визначеними Інститутом. Філія веде первинний та бухгалтерський облік результатів своєї роботи, складає статистичну інформацію згідно з чинним законодавством. Керівник Філії і головний бухгалтер несуть дисциплінарну та майнову відповідальність за організацію та достовірність обліку, за забезпечення фактів здійснення всіх господарських операційу первинних документах.

Як вже зазначалося, згідно із довідкою № 2 від 19.10.2023 заборгована заробітна плата ОСОБА_1 станом на 19 жовтня 2023 року складає 310 487, 08 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_2 не надав будь яких доказів (первинних документів), які б спростовували розмір чи в принципі наявність заборгованості ДП Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» в особі Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Західдіпрошлях» перед позивачем ОСОБА_1 .

Не спростовують наведеного і доводи про те, що позивач не здійснював жодних заходів, спрямованих на виплату заробітної плати не тільки собі, а й усім працівникам Львівської філії, свідченням чого є наявність 20-ти цивільних справ за позовами працівників Львівської філії про стягнення заробітної плати за відповідний період, оскільки будь яких доказів винної поведінки ОСОБА_1 суду не представлено, а колегією суддів не встановлено.

Як зазначено у п. 7.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19, зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, у тому числі тими, які виконуються в примусовому порядку виконання судових рішень.

Враховуючи наведене, а також те, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі, яка жодним чином не спростована, становить 310 487, 08 грн., колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про підставність позовних вимог у цій частині.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що суд ухвалює рішення не в інтересах позивача чи держави, яка у даному спорі є власником ДП «Укрдіпродор», а на користь тої чи іншої сторони, з врахуванням вставнолених обставин справи та оцінених доказів.

Що стосується стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, то таке стягнення за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, однак не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» та не належить до передбачених законодавством соціальних виплат в розумінні положень статті 1227 ЦК України.

Так, статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», у разі затримки на один і більше календарний місяць виплати доходів, до котрих відноситься і заробітна плата, передбачено компенсацію. Сума компенсації, згідно положень ст. 3 вищевказаного Закону, обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції у період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 за № 159.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Враховуючи, що позивачу не було вчасно виплачено підприємством заробітну плату в повному обсязі з лютого 2022 року по вересень 2023 року, такі кошти не виплачено по теперішній час, затримка виплати заробітної плати складає більше ніж на один місяць, вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Згідно із позовними вимогами та наведеними розрахунками позивача, розмір такої компенсації, з урахуванням індексації, становить 20 755,20 грн.

Жодних заперечень щодо поданого позивачем розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати відповідач суду не надав, своїх розрахунків не навів, тому така сума компенсації обґрунтовано стягнута судом на користь позивача з ДП «Укрдіпродор».

Що стосується вимог позивача та заперечень зі сторони відповідача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із такого.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, задовольнивши відповідну вимогу частково, стягнув на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Крім цього, колегія суддів виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Враховуючи спірні правовідносини, відношення до таких відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відшкодування моральної шкоди, який стягнуто судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Український державний інститут з проектування об"єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" в особі представника Львівської філії Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об"єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" - "Західдіпрошлях" залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк