КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року місто Київ

справа №758/13225/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петрова Д.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати інформацію та відеоматеріал, поширений відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 ;

зобов'язати відповідачів видалити інформацію та відеоматеріал, поширений ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6».

В обґрунтування вимог посилався на те, що підставою для звернення до суду став факт порушення його особистих немайнових прав відповідачами шляхом оприлюднення ІНФОРМАЦІЯ_1 інформації та відеоматеріалу під назвою «Київські поліцейські відправили на штраф майданчик авто норовливого майора міліції» у мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що про дане порушення йому стало відомо випадково на початку серпня 2021 року. Розміщена інформація та відеоматеріал стосуються його особисто, а викладені в них відомості є недостовірними, оскільки не відповідають дійсності.

Зазначав, що 13 листопада 2015 року приблизно о 23:30 год. він перебував на вулиці Межигірській у місті Києві у сімейних справах. Там же, за адресою: місто Київ, вул. Межигірська, 26/24 , на узбіччі був припаркований автомобіль «VOLVO XC-90», д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , котрим зазвичай у той період керувала його дружина.

Вказував, що коли він знаходився біля входу до магазину за вказаною адресою до нього підійшов лейтенант поліції та в грубій формі по відношенню до нього та оточуючих почав допитуватись хто неподалік магазину припаркував автомобіль «VOLVO XC-90», д.н.з. НОМЕР_1 . Між ним та інспектором розпочалась суперечка, в результаті якої на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення від ІНФОРМАЦІЯ_1 серії АП1 № 919062, про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в 00:55 годин він нібито вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Посилався на те, що оскільки обставини викладені у протоколі не відповідали дійсності, а у його діях не було складу адміністративного правопорушення, постановою Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Позивач вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він не керував транспортним засобом «VOLVO XC-90», д.н.з. НОМЕР_1 , а тим більше у стані алкогольного сп'яніння, не відмовлявся від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Зазначав, що поширена відповідачами інформація та відеоматеріал відносно нього є недостовірною а такою, що принижує йогочесть і гідність.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 рокупозов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про недоведеність порушень прав позивача зазначеною недостовірною інформацією, поширеною відповідачами.

Вказував, що висвітлюючи ім`я фізичної особи, пов`язуючи її з вчиненням адміністративного правопорушення та неетичною поведінкою є негативною інформацією, що порушує немайнові права ОСОБА_2 , як фізичної особи.

Зазначав, що така інформація хоч і є очевидно недостовірною, однак стала підставою звільнення позивача, тобто мала прямі наслідки.

Посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заборону поширення імені щодо фізичної особи та поширення відео із зображенням позивача.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач звертаючись до суду прямо вказував, що вся інформація базується на недостовірних даних, викладених відповідачами виключно для зацікавленості аудиторії.

30 вересня 2024 року від представника відповідачів до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідачі ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ТОВ «1+1 Інтернет» в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України )

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 ЦПК України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Верховний Суд України у п.18 Постанови Пленуму №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Також, Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Отже, спростуванню підлягає тільки недостовірна інформація, яка була висловлена у формі фактичних тверджень. Тому позивач повинен вказати конкретні висловлювання, які він вважає недостовірними, а суд зобов`язаний оцінити, чи є ці висловлювання фактичними твердженнями, чи оціночними судженнями.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №758/2931/19.

Судом першої інстанції встановлено, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, була оприлюднена ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4, а відеосюжет оприлюднений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач ТОВ «1+1 Інтернет» у відзиві як на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу не заперечував факт поширення інформації, про недостовірність якої заявлено позивачем. При цьому, вказував на те, що текстова інформація статті, яку позивач просить видалити побудована на переказі обставин подій зі слів поліцейського, який складав протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що відеосюжет, оприлюднений за вищенаведеним посиланням, містить фрагменти інтерв`ю співробітників поліції та самого позивача.

Разом з тим, колегія суддів не має можливості перевірити вказаний відеосюжет, оскільки на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції він вже вилучений з сайту відповідача, що не заперечувалося представником позивача у судовому засіданні апеляційного суду.

В матеріалах справи носій з вказаним відеосюжетом також відсутній.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що відеосюжет містить фрагменти інтерв`ю співробітників поліції та самого позивача, при цьому позивачем не конкретизовано, які саме фрази та вислови в сюжеті принижують його честь, гідність та ділову репутацію, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неможливо виокремити та розрізнити фактичні твердження та оціночні судження, з яких складається відеосюжет.

Оцінюючи інформацію, яка викладена у статті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту текстової інформації, з якої складається стаття, яку позивач просить визнати недостовірною, вбачається, що вона побудована на переказі обставин подій зі слів поліцейського, який складав протокол про адміністративне правопорушення, зокрема у статті зазначено: «Як повідомили поліцейські ТСН, вони слідували по маршруту побачили авто, яке припаркувалося на пішохідному переході. Побачивши поліцію, чоловік здав назад з переходу, вийшов з машини та почав запевняти , що авто не його, а він просто пішохід і проходив повз місце», «Даний автомобіль, яким кермував працівник органів внутрішніх справ, майор міліції Безушко…. перший заступник начальника слідчого відділу. Він відмовляється від того, що керував цим автомобілем. Ми проїжджали повз цей автомобіль і побачили, що людина дивно поводиться. Він припаркувався на пішохідному переході», - пояснив поліцейський», «Затриманий водій відмовився здавати тест на вміст алкоголю в крові. Як кажуть свідки подій, порушник говорив «я не вмію такого робити»», «Хоча ОСОБА_2 до останнього говорив, що авто не його, однак протокол поліцейських підписав».

З матеріалів справи вбачається, що постановою Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Також ОСОБА_2 звертався до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Інспектора патрульної служби роти № 7 батальйону № 1 Управління патрульної служби МВС України у м. Києві ОСОБА_6, Управління патрульної служби МВС України у м. Києві, третя особа - Департамент патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі (справа №756/15504/15-а).

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року у справі №756/15504/15-а у задоволенні позову ОСОБА_2 до Інспектора патрульної служби роти № 7 батальйону № 1 Управління патрульної служби МВС України у м. Києві ОСОБА_6, Управління патрульної служби МВС України у м. Києві, третя особа - Департамент патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі відмовлено.

Судами у вказаних рішеннях встановлено, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ №098107 від ІНФОРМАЦІЯ_1, винесеною інспектором патрульної служби роти №7 батальйону № 1 Управління патрульної служби МВС України у м. Києві ОСОБА_6, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126 та ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

У постанові ПСЗ №098107 від ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в 00 год. 55 хв. по вул. Межигірська, 24/26 в м. Києві керуючи транспортним засобом Вольво, державний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку на пішохідному переході, а також не мав при собі посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п.15.10 та п.2.1 Правил дорожнього руху України.

Під час розгляду справи №756/15504/15-а в судовому засіданні Оболонського районного суду міста Києва відповідач - інспектор патрульної служби ОСОБА_6 надав пояснення про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Межигірська у м. Києві здійснював патрулювання у складі екіпажу з трьох осіб. Проїжджаючи вказаною вулицею вони побачили припаркований на пішохідному переході автомобіль Вольво, державний номер НОМЕР_1 з увімкненими габаритними вогнями, за кермом якого сидів позивач. Інспектор патрульної служби вийшов з патрульного автомобіля та підійшов до позивача пояснити що він, здійснюючи зупинку на пішохідному переході, порушує Правила дорожнього руху. Позивач заднім ходом від`їхав від пішохідного переходу, увімкнув сигнал аварійної зупинки, вийшов з автомобіля, закрив його та пішов до магазину. Інспектор ОСОБА_7 підійшов до позивача, попросив пред`явити свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, проте позивач повідомив, що він транспортним засобом не керував і цих документів у нього немає. У зв`язку з наявністю у позивача ознак алкогольного сп`яніння йому було запропоновано пройти медичний огляд для визначення стану сп`яніння, проте він від цього відмовився в присутності свідків. За таких обставин відносно позивача було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ №098107 від ІНФОРМАЦІЯ_1 про вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП, а також протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст. 130 КУпАП.

Заступник командира роти №7 батальйону №1 старший лейтенант поліції Управління патрульної поліції у м. Києві, допитаний в якості свідка в суді першої інстанції, суду пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 00 год. в складі екіпажу з трьох осіб здійснював патрулювання на вул. Межигірській у м. Києві. Знаходився у патрульному автомобілі на задньому сидінні. Рухаючись, вони побачили, що на пішохідному переході стоїть автомобіль Вольво, державний номер НОМЕР_1 , за кермом якого сидів позивач. Поки патрульний автомобіль розвертався, він вийшов, підійшов до автомобіля Вольво, пояснив позивачу, що він порушує Правила дорожнього руху. Позивач сказав, що зараз поїде і від`їхав на автомобілі заднім ходом назад на 7-10 метрів. Він попросив відповідача пред`явити свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, проте позивач вийшов з автомобіля, сказав, що автомобіль не його і таких документів він не має. При поверхневому огляді позивача було виявлено службове посвідчення працівника органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим було викликано його керівника. Також позивачу, у зв`язку з наявністю у нього ознак алкогольного сп`яніння, було запропоновано пройти медичний огляд для визначення стану сп`яніння, проте він відмовився у присутності двох свідків, після чого відносно позивача було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ №098107 від ІНФОРМАЦІЯ_1 про вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП, а також протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Суди дійшли висновку у справі №756/15504/15-а, що з огляду на наявні у матеріалах справи документи, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення та відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, постанова у справі про адміністративне правопорушення є правомірною та підстави для її скасування відсутні.

Обставини складання працівниками поліції протоколів про адміністративне правопорушення відносно позивача, яке мало місце 13 листопада 2015 року по вул. Межигірській в місті Києві, також були предметом дослідження кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України, що підтверджується рішенням №1 вказаної комісії про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_2 атестації від 08 листопада 2021 року.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року у підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, пункт 59, Series A no. 216).

У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі Thorgeir Thorgeirson v. Iceland від 25 червня 1992 року, пункт 65, Series A, no. 239; рішення у справі Jersild v. Denmark, пункт 35, Series A, no. 298).

Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі Jersild v. Denmark, та рішення у справі Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97).

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оспорювана стаття акцентує увагу на оформленні протоколу про адміністративне правопорушення та не містить твердження про перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння чи притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Крім того, вказана стаття побудована на переказі обставин подій зі слів поліцейського, дії якого не визнані неправомірними.

На час апеляційного перегляду даної справи встановити, чи викладена у статті інформація взята з інтерв`ю або висловлювань поліцейського, який складав протоколи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не можливо, оскільки відеосюжет ТСН від ІНФОРМАЦІЯ_1 вилучений з сайту відповідача.

Позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно та своєчасно реалізовувати його права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач звертаючись до суду прямо вказував, що вся інформація базується на недостовірних даних, викладених відповідачами виключно для зацікавленості аудиторії не підтверджена доказами.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: