Провадження № 2/756/632/24
19 листопада 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Тихої О.О., за участі секретаря судового засідання Косянчук Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,
ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Внаслідок похилого віку і стану здоров`я ОСОБА_3 потребувала догляду та допомоги. Таку допомогу і догляд їй обіцяв надати рідний брат ОСОБА_4 , якому вона повністю довіряла. Брат разом з дружиною і донькою - відповідачем ОСОБА_2 , проживав у Москві, проте пообіцяв переїхати до Києва, щоб доглядати її до кінця її життя в обмін на те, що вона подарує належну їй квартиру його доньці ОСОБА_2 . Враховуючи тяжкий стан здоров`я, вік і те що їй буде надаватися допомога та догляд, який був для ОСОБА_3 життєво необхідним, остання погодилась на підписання договору дарування квартири АДРЕСА_1 .
Будучи юридично необізнаною людиною похилого віку при укладанні договору дарування від 10.04.2009 ОСОБА_3 вважала, що вона укладає договір довічного утримання, а ОСОБА_2 , як рідна для неї людина, донька рідного брата, якому ОСОБА_3 довіряла, буде до кінця її життя доглядати її та допомагати. Однак, ані брат, ані його донька ОСОБА_2 , отримавши таким чином квартиру, до Києва не переїхали, брат помер приблизно у 2011 році, а ОСОБА_3 після підписання договору дарування так і продовжила мешкати у спірній квартирі, самостійно за власні кошти її утримуючи, сплачуючи за усі комунальні послуги. Коли ОСОБА_3 стала з`ясовувати питання укладення договору довічного утримання виявилося, що це не можливо через існування договору дарування.
Позивач стверджувала, що договір дарування від 10.04.2009 був укладений нею під впливом помилки, внаслідок невірного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Крім того, квартира була єдиним житлом ОСОБА_3 , а тому, у випадку реального відчуження квартири на користь відповідача за договором дарування, ОСОБА_3 стала б безхатченком.
За наведених обставин, відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, ОСОБА_3 , а після її смерті, правонаступник позивача ОСОБА_1 , просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 10.04.2009 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 351.
Ухвалою судді від 21.08.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді від 15.09.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою судді 13.11.2023 за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестової І.О. копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10.04.2009 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого у реєстрі за № 351.
Ухвалою суду від 07.12.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 01.03.2024 провадження у справі зупинене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_3 до залучення у справі правонаступника.
Ухвалою судді від 23.09.2024 провадження у справі поновлено.
Ухвалою суду від 19.11.2024 ОСОБА_1 залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка не повідомила про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що 10.04.2009 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О. та зареєстрований у реєстрі за № 351. Згідно з договором дарувальник ОСОБА_3 передала безоплатно в дар ОСОБА_2 (обдаровуваній) вказану квартиру.
Як убачається з договору дарування та свідоцтва про право власності на житло однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 30,8 кв.м, належала дарувальнику ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності з 1995 року та набута останньою у власність в результаті реалізації права на приватизацію житла (а.с. 54-66).
Згідно з п. 5 договору дарування укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника.
Обдаровувана здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт набутого нерухомого майна, приймає участь у відшкодування витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, у тому числі капітальним, усього будинку, з утриманням прибудинкової території (п. 9 договору дарування).
Згідно з довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 101040251 від 19.10.2023 ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_1 з 23.04.1977.
З наявних у матеріалах справи квитанцій про сплату комунальних послуг, відомості про пуск газу від 09.11.2018 убачається, що ОСОБА_3 після укладення оспорюваного договору дарування у 2009 році постійно проживала у спірній квартирі до своєї смерті, сплачувала за комунальні послуги за особовими рахунками, відкритими на її ім`я (а.с. 9-25).
Після укладення договору дарування 10.04.2009 відповідач ОСОБА_2 не переоформила на своє ім`я особові рахунки по сплаті комунальних послуг, у квартирі не зареєстрована.
Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 86 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22.02.2024.
Похованням ОСОБА_3 займався ОСОБА_1 , що підтверджується рахунком на надання ритуальних послуг ФОП ОСОБА_5 , договором-замовленням на організацію проведення поховання від 22.02.2024.
За життя ОСОБА_3 14.09.2022 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М., номер в реєстрі 657, згідно з яким усе своє рухоме та нерухоме майно остання заповідала ОСОБА_1 (а.с.84).
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. було заведено спадкову справу щодо майна ОСОБА_3 за № 5/2024 (номер у спадковому реєстрі 72070387), яка померла приблизно 19.02.2024.
Як убачається з довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. за вих. № 65/01-16 від 09.10.2024 ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_3 , який прийняв спадщину 28.02.2024.
29.08.2024 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові кошти.
Заява ОСОБА_1 від 28.02.2024 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.08.2024 наявні у матеріалах справи (а.с. 85, 92).
З наданих ОСОБА_1 платіжних інструкцій убачається, що ним з квітня 2024 року здійснюється оплата комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, вивезення побутових відходів, газопостачання, централізоване постачання холодної води та водовідведення, з управління багатоквартирним будинком, які надаються постачальниками таких послуг за адресою: АДРЕСА_2 .
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються вимогами ст.229 ЦК України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Договір дарування, законність якого оспорює позивач, був укладений 10.04.2009, на час укладання вказаного правочину ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося майже 72 роки. У спірній квартирі ОСОБА_3 проживала одна, дітей не мала, а найближчими родичами для неї була родина рідного брата, зокрема племінниця ОСОБА_2 .
Оспорюючи укладений договір ОСОБА_3 посилалася на те, що, бажаючи отримати допомогу і догляд, вона укладала договір дарування з племінницею ОСОБА_2 , вважаючи при цьому, що між ними укладається договір довічного утримання і племінниця буде її доглядати і допомагати.
Надаючи оцінку вказаним доводам у сукупності з наявними у матеріалах справи письмовими доказами суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Як вже встановлено судом вище, після укладення оспорюваного договору дарування, за яким відповідач ОСОБА_2 отримала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , остання у квартирі не проживала, особові рахунки, відкриті у постачальників комунальних послуг, на своє ім`я не переоформила, витрати по утриманню належного їй нерухомого майна не несла. Тобто, має місце відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.
Протилежного відповідачем суду не доведено належними та допустимими доказами.
Натомість, ОСОБА_3 після укладення договору дарування квартири продовжувала у ній проживати до самої смерті, несла усі витрати по утриманню житла.
Навіть після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає та не утримує житло, а за комунальні послуги сплачує ОСОБА_1 .
Також відповідачем не спростовано доводи ОСОБА_3 про те, що спірна квартира була єдиним житлом останньої, а тому, у разі її відчуження шляхом дарування, ОСОБА_3 могла залишитися без житла у віці 72 роки.
Враховуючи дані обставини, з урахуванням "балансу вірогідностей", суд приходить до висновку про те, що твердження ОСОБА_3 про те, що укладаючи договір дарування 10.04.2009, вона помилялася щодо його природи, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, є правдивими та заслуговують на довіру на противагу тим обставинам, що проживши усе життя у належній їй квартирі, ОСОБА_3 у похилому віці (72 роки), не маючи іншого житла, дітей, які б могли доглянути її та утримувати, забажала без жодних умов безоплатно подарувати свою квартиру, ризикуючи стати безхатченком.
Таким чином, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 при укладанні договору дарування від 10.04.2009 дійсно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки неправильно сприйняла предмет та інші умови правочину, які вплинули на її волевиявлення. Враховуючи вік позивача, стан її здоров`я, суд дійшов висновку, що мотивом укладання договору з боку первісного позивача насамперед було отримання матеріального забезпечення, уваги, допомоги, пошани з боку відповідача, тому вона і надала згоду на укладання угоди, розуміючи зовсім інші наслідки.
З урахування викладеного позов підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-83, 89, 259, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування від 10 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдаровуваною), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою Іриною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 351, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його складення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя О. О. Тиха