П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року м. Київ

Справа №367/2292/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/11600/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області ухваленого під головуванням судді Одарюка М.П. 13 березня 2024 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2023 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 265500,00 грн, 3% річних у розмірі 21036,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 62392,50 грн, а всього: 348928,83 грн, а також судовий збір у розмірі 3489,29 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28 травня 2019 року згідно нотаріального посвідченого договору позики передала у власність ОСОБА_1 строком до 28 липня 2019 року, а ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_2 , строком до 28 липня 2019 року грошові кошти у розмірі 265500,00 грн, які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 USD=26,55 грн, є еквівалентом 10000,00 доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_2 до 28 липня 2019 року. Станом на момент звернення із позовною заявою боржник не повернула кошти. У зв`язку з невиконанням відповідача своїх зобов`язань, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 265500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 20534, 42 грн та інфляційні втрати в розмірі 53284, 49 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3393, 19 грн.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довела факт укладення договору і факт передачі нею коштів позичальнику на вказаних у договорі позики від 28 травня 2019 року умовах, тобто виконання нею умов договору. Проте, відповідач свої договірні зобов'язання за розписками не виконала, та не повернула позикодавцю позичені у неї кошти у сумі та строки, які були визначені у боргових розписках, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням відповідач, нею подана апеляційна скарга, в якій вона зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Відповідач вказує на те, що 28 травня 2019 року вона дійсно отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10000 доларів США і з метою гарантування повернення цих коштів у строк до 28 липня 2019 року і між ними було укладено договір позики. Проте суму позики вона повернула вчасно, жодних претензій одна до одної в них не було, вони співпрацювали з позивачем і надалі. Пізніше на її прохання передати їй примірник договору позики в знак розрахунку позивач їй повідомила, що вона давно його вже викинула.

14 жовтня 2023 року в застосунку «Дія» вона виявила заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2023 року.

Вказує, що зважаючи на те, що договором позики від 28 травня 2019 року встановлено строк повернення грошових коштів до 28 липня 2019 року, строк позовної давності відповідно минув 28 липня 2022 року. Таким чином вважає за необхідним застосування наслідків порушення строку позовної давності позивачем та відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Позивач правом на подання відзиву не скористалась.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Стукальська І.М. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.

Позивач заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 28 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 строком до 28 липня 2019 року, а ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_2 , строком до 28 липня 2019 року грошові кошти у розмірі 265500,00 грн, які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 USD=26,55 грн, є еквівалентом 10000,00 доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_2 до 28 липня 2019 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Білоконь С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 194.

У п. 9 договору вказано, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. Підписання сторонами цього договору свідчить про передачу грошей позикодавцем позичальнику.

У п. 4 договору зазначено, що після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати позичальнику примірник цього договору. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку ( а.с.7).

27 березня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила ОСОБА_1 претензію про повернення боргу у розмірі 265500,00 грн (а.с.8-14).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

В порядку визначеному положеннями ч.ч.1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

В порядку визначеному ч.ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 18 Прикінцевого та перехідних положень ЦК України визначено, що період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц вказала на те, що оскільки ст. 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушення, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками які передували подачі такого позову.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 було вказано на те, що з а статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та інших.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 12 Прикінцевого та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Положеннями ст. 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порядку ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини позики, договір укладений в письмовій формі і нотаріально посвідчений. Сторонами визнані обставини виконання позивачем взятих на себе зобов`язань і по це, відповідно до п. 9 договору, свідчить укладення між сторонами цього договору.

При цьому в умовах договору сторонами визначено, що сума позики становить 265500,00 грн, які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 USD=26,55 грн, є еквівалентом 10000,00 доларів США. В ході розгляду справи кожна із сторін також вказувала, що грошові кошти передавались в іноземній валюті, а в договорі були зазначені в національній.

Матеріали справи не містять даних про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів у визначеному розмірі у строк до 28 липня 2019 року. Відповідач посилаючись на виконання зобов`язань не надала суду жодного доказу.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 545 ЦК України та п.4 договору позики наявність боргового документа у кредитора підтверджує невиконання боржником свого обов`язку. А отже суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність невиконаного відповідачем зобов`язання за договором позики. Розмір заборгованості в сумі 265500 грн визначений позивачем у позовних вимогах, а отже виходячи з принципу диспозитивності саме ця сума основного зобов`язання підлягає до стягнення судом.

Також встановивши, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке на даний час не виконано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, яка визначена судом першої інстанції з урахуванням п.18 Прикінцевих і перехідних положень до ЦК України за період з 28 липня 2019 року по 24 лютого 2022 року в розмірі 20534,42 грн.

Однак судом першої інстанції не враховано, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

Як вже вказано вище в умовах договору сторони визначили грошове зобов`язання у гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Але у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції мають бути відновлені еквівалентом іноземної валюти. А отже зазначена позивачем сума інфляційних втрат в розмірі 53284,49 грн не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що в Україні діяв карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 включно, строк виконання зобов`язання був визначений сторонами датою 28 липня 2019 року, позивач звернулась до суду з позовом у квітні 2023 року, а отже строк позовної даності не пропущений позивачем і підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності не вбачається.

Таким чином, доводи наведені відповідачем в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують в частині стягнення суми основної заборгованості та 3 % річних, в цій частині висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Проте в частині стягнення інфляційних втрат рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

У зв`язку із наявністю підстав для часткового задоволення апеляційної скарги і часткового задоволення позовних вимог, в порядку визначеному ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає перегляду і здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що розмір задоволений позовних вимог становить 84 %, а розмір задоволених вимог апеляційної скарги відповідача 6 %, то сума яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 2536,24 грн. А тому рішення суду в частині вирішення питання компенсації судових витрат підлягає зміни шляхом зменшення суми судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 3393,19 грн до 2536,24 грн

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 53284,49 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 3393, 19 грн змінити, зменшити суму судового збору з 3393,19 грн до 2536,24 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 грудня 2024 року.