справа № 208/1144/24
№ провадження 2/208/649/24
РІШЕННЯ

Іменем України

03 травня 2024 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Дарчук М.І.., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12.10.2015 року між ним та відповідачем укладено договір оренди індивідуального (банківського) сейфу за № 06-Р4-В52/119, який додатковими угодами продовжувався кожен рік. 26.12.2023 року він отримав лист №81-23/2/67936 від АТ «Райффайзен Банк», в якому було зазначено про відмову від підтримання ділових відносин від 26.12.2023 р. у зв`язку з неприйнятно високим ризиком. Йому повідомили, що на підставі цього листа його доступ до комірки обмежено, та йому необхідно надати документи. 28.12.2023 року ним було направлено документи та вичерпну відповідь на питання банку. Однак 28.12.2023 року йому було відмовлено у доступі до сейфу, що підтверджується листом відвідування №15 від 28.12.2023 року.

18.01.2024 року на електронну адресу позивача надійшов лист №81-27-5/114 від АТ «Райффайзен Банк»,яким банк повідомив про дострокове розірвання договору оренди на підставі п. 5.4 договору та ст. 15 ЗУ №361-IX від 16.12.2019 р. та пропозицією отримати вміст індивідуального сейфу.

Враховуючи викладене у позовній заяві, у АТ «Райффайзен Банк» відсутні законодавчо встановлені підстави для розірвання договору від 12.10.2015 р. за №06-Р4-В52/119, дії банку є протиправними.

Позивач просить: визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо встановлення ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) неприйнятно високого ризику; визнати неправомірними та скасувати рішення Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () від 26.12.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ); визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо не допуску ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до банківського сейфу № НОМЕР_2 , який перебуває у його користуванні на підставі договору від 12.10.2015 р. за № 06-Р4-В52/119; визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо дострокового розірвання договору від 12.10.2015 р. за № 06-Р4-В52/119 на підставі ч. 1 ст. 15 ЗУ Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення; стягнути судові витрати.

Представник відповідача, адвокат Семеняка С.В., подала відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні позовних ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення.

В обґрунтування зазначеної позиції представник відповідача зазначив, що враховуючи положення ЦК України та умов Договору оренди ІБС банк діяв правомірно. ОСОБА_3 встановлений неприйнятно високий ризик відповідно до ч. 6 ст. 7 ЗУ Про запобігання і внутрішніх нормативних документів Банку з питань фінансового моніторингу, як керівнику ТОВ ЛОНГ РЕНЖ у зв`язку з наявністю обґрунтованих підозр за результатами вчинення підозрілої діяльності, що така діяльність може бути фіктивна.

Відносно позивача зроблено висновок про присвоєння НВР зокрема тому, що він є керівником та КБВ ТОВ ЛОНГ РЕНЖ.

Відносно вимог щодо відмови у доступі до сейфу представник зазначає, що Банк діяв у межах прав, наданих згідно п. 2.5.3 Договору оренди ІБС і відповідно до умов п. 7.3 цього договору відповідач не повинен нести відповідальність за неможливість отримання доступу до сейфу в цей період.

Крім того, представник відповідача зазначає, що дострокове розірвання договору оренди ІБС правомірне, враховуючи положення ч. 1 ст. 15 Про запобігання та умовам договору ІБС.

В частині судових витрат зауважив, що також не надано документів на підтвердження заявлених вимог.

Представник позивача, адвокат Сидорчук І.С., подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що Банк неправомірно відмовив у доступі до банківського сейфу. Правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу про майновий найм (оренду). При відвідуванні орендованого сейфу ОСОБА_3 не проводить ніяких фінансових операцій, а лише отримує доступ до сейфу. Натомість приписи ст. 15 ЗУ Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення не регулюють відносини оренди ІБС.

Також зауважив, що на запитання банку було направлено відповідні документи, надано відповіді на питання.

Враховуючи викладене, позовні вимоги прохав задовольнити.

Представник відповідача подав заперечення, в якому зазначив, що Банк вчинив правомірні дії відповідно до положень Договору оренди ІБС та вимог законодавства.

Представник позивача подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідачем не надано доказів на підтвердження викладених тверджень та підстав встановлення позивачу НВР, а також долучив документи з питань діяльності ТОВ ЛОНГ РЕНЖ.

2. Заяви, клопотання позивача, відповідача

Представник позивача в судовому засіданні наполягав позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

3. Процесуальні дії по справі.

Ухвалою суду від 22.02.2024 року було відкрито провадження по справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вислухавши учасників справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин.

12.10.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди індивідуального (банківського) сейфу за № 06-Р4-В52/119, який додатковими угодами продовжувався кожен рік.

26.12.2023 року ОСОБА_3 отримав лист №81-23/2/67936 від АТ «Райффайзен Банк», в якому було зазначено про відмову від підтримання ділових відносин від 26.12.2023 р. у зв`язку з неприйнятно високим ризиком.

28.12.2023 року позивачем було направлено документи та відповідь на питання банку.

28.12.2023 року ОСОБА_3 було відмовлено у доступі до сейфу, що підтверджується листом відвідування №15 від 28.12.2023 року.

Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частинами першою та третьою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Суд зазначає, що у Законі України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 № 361-IX (який був чинним станом на час складення повідомлення) питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано у ст. 15, згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:

- якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

-встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;

- подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

- виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;

- якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.

У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

Отже в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в т.ч. шляхом розірвання договорів.

Суд зазначає, що приписи ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 №361-IX наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, а тому у спірних правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону.

Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, а тому право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин не слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору.

Відтак банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Водночас суд зазначає, що право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених Законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19.

Відповідно до пп. 3, 5 п.8 Додатку № 12 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затверджених постановою правління НБУ № 65 від 19.05.2020 (далі по тексту - Положення), банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ порядок відмови в передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити: складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення») у кожному випадку.

Зі змісту долученого стороною відповідача висновку вбачається, що всупереч вищевикладеним положення Додатку № 12 до Положення, в ньому не зазначено підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Крім того, зі змісту висновку неможливо встановити, які «обставини» чи «ризики» свідчили про те, що позивачем вчиняються будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом.

Відповідно до частини шостої статті 7 Закону УкраїниПро запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:

- неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;

- наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (надалі - Положення № 65).

Пунктами 34-37 Положення № 65 передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку.

Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації.

Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень.

Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.

Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 Положення № 65).

Відповідно до пункту 55 Положення № 65 шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику.

Пунктом 61 Положення № 65 передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, у інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також щодо:

- клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів;

- клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками.

У пунктах 8, 12, 27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що:

- високий ризик - це результат оцінки ризику суб`єктом первинного фінансового моніторингу, що базується на результатах аналізу сукупності визначених критеріїв, який свідчить про високу ймовірність використання суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму;

- неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, який не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу;

- ділові відносини - відносини між клієнтом та суб`єктом первинного фінансового моніторингу, що виникли на підставі договору (у тому числі публічного) про надання фінансових або інших послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

Наказом Міністерства фінансів України № 584 від 08 липня 2017 року затверджено «Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Критерії), якими передбачено, що ці Критерії використовують у своїй діяльності, зокрема, банки.

У пункті 4 розділу І Критеріїв визначено, що критерій ризику - це ознака, характеристика, параметри або їх сукупність, за якими здійснюється оцінка ризику. Оцінка ризику - аналіз ідентифікаційних даних клієнта, інших наявних відомостей та інформації про клієнта та його діяльність, результатом якого є визначення рівня ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

Пунктом 2 розділу 2 Критеріїв передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19).

У повідомленні відповідача про припинення ділових відносин не вказано жодних підстав встановлення позивачеві неприйнятно високого ризику.

Разом з тим, рішення про розірвання договорів і закриття рахунків у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта, прийняте відповідачем щодо позивача, повинно бути рішенням індивідуальної дії, тобто, стосується конкретної особи (клієнта), а тому в ньому мають наведені конкретні підстави встановлення клієнту (позивачу) неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику.

У той же час, відповідачем не надано суду відповідного рішення в обґрунтування його позиції.

Суд враховує, що ОСОБА_3 , як клієнту було встановлено НВР як учаснику сумнівної діяльності, тобто на підставі того, що він є директером ТОВ ЛОНГ РЕНЖ.

Отже, банк не надав підтверджень на обґрунтовання встановлення ОСОБА_3 . НВР, який в подальшому призвів до позиції банку про припинення ділових відносин та відмові у доступі позивачу до орендованого ІБС.

Крім того, суд враховує, що позивач на виконання запиту банку надав документи на підтвердження своєї професійної та підприємницької діяльності, а також, до матеріалів справи долучив документи на підтвердження операцій ТОВ ЛОНГ РЕНЖ.

Так як суд встановив, що позивачу неправомірно встановлений НВР, інші дії банку, які вчинені в подальшому ним на підставі прийнятого рішення є також неправомірними.

За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись вимогами ст.ст. 1, 7, 15 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 16, 627, 628 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення, задовольнити.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо встановлення ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) неприйнятно високого ризику.

Визнати неправомірними та скасувати рішення Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () від 26.12.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо не допуску ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до банківського сейфу № НОМЕР_2 , який перебуває у його користуванні на підставі договору від 12.10.2015 р. за № 06-Р4-В52/119.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () щодо дострокового розірвання договору від 12.10.2015 р. за № 06-Р4-В52/119 на підставі ч. 1 ст. 15 ЗУ Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» () на користь держави суму судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», , адреса: 01011, м. Київ вул. Генерала Алмазова, буд. 4а.

Суддя Похваліта С. М.