П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майно шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 09 липня 1998 року належить квартира АДРЕСА_1 . У квартирі був зареєстрований син позивача ОСОБА_7 . Після його одруження 11 березня 2022 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та їх малолітнім сином ОСОБА_4 почали проживати у згаданій квартирі. 14 липня 2022 року ОСОБА_7 без відома та дозволу позивача, як власника квартири, зареєстрував ОСОБА_4 у квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_7 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_5 . Сім`я була неблагополучною, подружжя зловживало алкоголем та наркотиками, між ними виникали часті сварки, при черговій з яких ОСОБА_7 вистрибнув з балкону, покінчивши життя самогубством. Після даної трагедії ОСОБА_3 повністю обмежила доступ до квартири позивачу та не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе витрат по утриманню житла.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києвавід 16 квітня 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції помилково здійснено висновок, що члени сім`ї власника (відповідачі) вселились у спірну квартиру (цитата). Відповідачі членами сім`ї позивача не являються, спільним побутом та господарством з позивачем не пов`язані, взаємні права та обов`язки між ними відсутні. Безпідставними є доводи суду першої інстанції про тривале проживання відповідачів у спірній квартирі, оскільки тривалий строк користування відповідачами цією квартирою, враховуючи обмеження права власника, членами сім`ї якої вони не є, водночас, мають інше зареєстроване місце проживання та можливість користуватися іншим житлом, не може бути підставою для відмови у захисті прав власника на користування житлом на власний розсуд. Дійсно, відповідачі заселилися за згоди позивача, яку вона надала на прохання свого ще живого сина, після смерті якого позивач встановила умову відповідачам для подальшого користування спірною квартирою, що вони не мають завдавати проблем для позивача, що не заперечувалося відповідачами. Але ОСОБА_3 перестала допускати до спірної квартири позивача, чинить домашнє насильство по відношенню до позивача, не сплачує борги.

На позивача покладений непропорційний та надмірний тягар, оскільки власник зазнає неправомірного втручання у мирне володіння своїм майном. Спірна квартира до вселення відповідачів здавалася в оренду, тому позивач, перебуваючи на пенсії, будучи непрацездатною особою, позбавлена додаткового доходу і можливості переїзду до своєї квартири для проживання в ній. Позивач обмежена у користуванні своїм нерухомим майном. Відповідач накопичує борги за комунальні послуги. З вини відповідача було здійснено залиття квартири нижче, що було встановлено в ході розгляду справи. Відповідно до норм чинного законодавства постраждалі внаслідок залиття можуть вимагати від власника квартири відшкодувати їм завдані збитки. Судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що відповідач має право користування іншим житлом, оскільки вона зареєстрована за іншою адресою. Діти/дитина має бути зареєстрована разом з одним із батьків. В даному випадку місце реєстрації ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_3 різні, що в свою чергу суперечить Закону. Між позивачем та відповідачами договір найму (оренди) спірної квартири не укладався, відповідачі вселялися на підставі сервітуту, наданого позивачем, а, відтак, положення ст. 116 ЦК України не можуть бути застосовані.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що вона на законних підставах вселилася у квартиру за згодою позивача та постійно проживає там з 2019 року, а наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають ОСОБА_3 та її малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Доказів того, що відповідач вживає у вказаній квартирі наркотичні засоби, чи виготовляє їх та продає, використовує вказану квартиру для вживання, наркотичних засобів іншими особами, матеріали справи не містять, та судом першої інстанції протягом розгляду справи встановлено не було. Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_3 чинить домашнє насильство по відношенню до позивача та не допускає до спірної квартири не відповідають дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 09 липня 1998 року (а.с.9).

ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 з 11 березня 2022 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.14).

У ОСОБА_3 та ОСОБА_7 народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15,18).

Малолітній ОСОБА_4 , 2021 року народження, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 з 14 липня 2022 року (а.с.17).

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.13).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.11).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в місті Києві від 06 лютого 2024 року є недоцільним виселення малолітніх ОСОБА_4 , 2021 року народження, та ОСОБА_5 , 2022 року народження, з квартири АДРЕСА_1 (а.с.79-81).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не є підставою для виселення членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника квартири, смерть колишнього члена сім`ї власника квартири, враховуючи, що члени сім`ї власника (відповідачі) вселились у спірну квартиру за згоди її власника (позивача), оскільки вказане по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.Матеріалами справи, зокрема, показаннями свідків встановлено та підтверджено, що ОСОБА_3 на законних підставах вселилась в квартиру, що належить позивачу, за згодою позивача, постійно там проживає з 2019 року і наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають ОСОБА_3 та її малолітні діти. Позивач має інше власне житло для проживання, у спірній квартирі вона та її чоловік ніколи не проживали, після смерті попереднього власника (матері позивача) вказана квартира здавалась в оренду, а потім в ній проживав старший син ОСОБА_7 (чоловік відповідачки) як із першою дружиною, так і після розлучення із відповідачем.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від

09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним

і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності

у будь-який час.

Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи

з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц.

Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання

і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні

з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб,

в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідач, яка є дружиною померлого ОСОБА_7 , разом з їх спільними дітьми вселились до спірного житла зі згоди власника житла, постійно там проживає з 2019 року та наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають ОСОБА_3 та її малолітні діти, а тому немає правових підстав для визнання осіб такими, що втратили право користуватися спірним житлом, та, відповідно, немає підстав для задоволення позовних вимог про примусове їх виселення із спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності у відповідача іншого житла, в якому вона зареєстрована, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Квартира АДРЕСА_5 , про яку зазначає позивач, не належить відповідачу ОСОБА_3 . Ця квартира є власністю матері відповідача, є однокімнатною і в ній зареєстровано чотири особи (а.с.60).

За таких обставин, обґрунтованими є доводи відповідача, що вона з двома малолітніми дітьми, старшим сином та матір`ю не має можливості проживати у в одній кімнаті. Іншого житла відповідачі не мають.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.