КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/580/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Борця Є.О. в м. Бориспіль 22 листопада 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2017 року позивач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду із даним позовом, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 10 грудня 2007 року, яка складає 88492,65 доларів США (заборгованість по основній сумі кредиту), 46764,12 доларів США (заборгованість за процентами) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом надання ТОВ «Кей-Колект» права продажу на користь третьої особи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Заявлені вимоги мотивував тим, що 10 грудня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір № 0. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 91810 доларів США, що еквівалентно 463640,50 грн., а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач та банк уклали іпотечний договір від 10 грудня 2007 року, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1

12 грудня 2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до відповідача за зобов`язаннями по кредитному та іпотечному договорах, укладених з ОСОБА_1 .

В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 13 грудня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 3 539 822,38 грн., а саме заборгованість по основній сумі кредиту 88 492,65 доларів США, що еквівалентно 2 315 952,56 грн., заборгованість по процентам 46 746,12 доларів США, що еквівалентно 1 223 869,82 грн.

Відповідно до звіту про оцінку заставленого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об`єкта оцінки становить 419 058 грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року позов задоволено, в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором в загальному розмірі 3 582 951,84 грн., що складається з боргу по поверненню кредиту 2 344 170,30 грн. та боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 1 238 781,54 грн., звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який проводить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» судовий збір 6285,87 грн.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що позивачем штучно створено позов до неналежного відповідача. Звертаючись з даним позовом, ТОВ «Кей-Колект» не повідомив, що квартира АДРЕСА_1 не перебувала у власності відповідача, а знаходилась в заставі у банка разом з оригіналами документів, останній згодом її реалізував. При подачі позову та заяви про заміну сторони виконавчого провадження позивач не встановив, хто є власником житла, користувачем послуг та чи укладались з відповідачем відповідні договори на надання послуг.

Вважав незрозумілим, чому позов подано саме до ОСОБА_1 , якщо позивачем укладено договір з банком про купівлю кредитного портфелю, до якого входили всі документи на спірну квартиру, а головне договір купівлі-продажу, який на той час не був зареєстрований у БТІ та перебував у банку (тобто у позивача, якщо він є правонаступником), а відтак вчинити будь-який правочин без цих документів та згоди кредитора було неможливо

Це свідчить лише про те, що борг було погашено, або кредитний портфель з банком та позивачем не укладався, а тому позивач є неналежною стороною, який не має жодних прав та повноважень на звернення до суду.

Наводив зміст ст. 1054, 526 ЦК України, ст. 1, 12, 33, 36, 39, 38 Закону України «Про іпотеку», вказував, що згідно п.п. 5 п. 5 договору іпотеки від 10 грудня 2007 року сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу предмета іпотеки у власність іпотекодержателя або продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц, вказував, що з урахуванням того, що сторони договору іпотеки передбачали спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах є неналежним способом захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Вказував, що укладаючи договір, сторони не збільшували термін позовної давності, яка за вимогами законодавства триває три роки, тобто строк позовної давності з даними вимогами вже сплив.

Вважав незрозумілим, звідки суд першої інстанції взяв дату 10 грудня 2028 року нібито як строк виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 10 грудня 2007 року № 0, оскільки в самому договорі така дата відсутня, і не згадується в позовній заяві.

Наводив судову практику ЄСПЛ щодо застосування механізму позовної давності у справах «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти росії», «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «Фінікарідов проти Кіпру», правові висновки Верховного Суду в постановах від 06 листопада 2019 року в справі № 523/51/17, № 555/1330/15.

Зазначив, що з пред`явлення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки минуло три роки, що вказує на пропущення позивачем строків звернення з позовом без поважних причин, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Звертав увагу, що жодного разу не отримував жодної повістки про виклик до суду, як і позовної заяви. Відповідач випадково через додаток «ДІЯ» дізнався про виклик його до суду за заявою ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони виконавчого провадження, в результаті чого він дізнався і про існування заочного рішення від 22 листопада 2017 року. Судові повістки направлялися за адресою АДРЕСА_2 , де він зареєстрований, однак фактично проживає в іншій області і не міг знати про наявність судового спору.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 12 травня 2021 року в справі № 216/3765/16-ц, що повернення повістки про виклик до суду з причиною повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її ненадходження за адресою, повідомленою суду.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення, не повідомивши відповідача про розгляд справи та позбавивши його доступу до правосуддя, порушив норми процесуального права.

Від позивача ТОВ «Кей-Колект» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на зміст ст. 1, 12, 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», п. 5.1 договору іпотеки, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц, вказував, що з урахуванням того, що оскаржуваним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, то домовленість сторін іпотечного договору про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі не мала правового значення для обраного позивачем способу захисту.

Вважав, що твердження апелянта про пропуск строку позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними, з огляду на те, до п. 1.2.2 кредитного договору від 10 грудня 2007 року та додатком № 1 до нього (графік погашення кредиту) встановлено строк виконання основного зобов`язання до 10 грудня 2028 року.

В судове засідання 30 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень за відомими поштовими та електронними адресами, клопотань про відкладення судового засідання не направляли.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року було задоволено заяву представника ТОВ «Кей Колект» Пилипенка С.В. про забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

30 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ТОВ «Кей Колект» про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на відеозв`язок не вийшов.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи судом першої інстанції у його відсутності, без повідомлення його або належним чином про час і дату розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ЦПК України в редакції станом на час ухвалення рішення, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України в редакції станом на час ухвалення рішення суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України в редакції станом на час ухвалення рішення цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи знаходяться конверти із судовими повістками на ім`я ОСОБА_1 повернуті до суду з відмітками «в зв`язку із закінченням терміну зберігання».

Незважаючи на вказані обставини, судом першої інстанції не виконано вимоги ст. 74 ЦПК України щодо виклику відповідача шляхом розміщення оголошення в пресі.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. 27, 31 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відтак судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що 10 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 (а. с. 11 - 13), за умовами п. 1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 91810 доларів США, що дорівнює еквіваленту 463640,50 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Згідно п. 1.2.2 договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 10 грудня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Згідно п. 1.4 договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме придбання квартири.

Згідно п. 1.5 договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку.

Згідно п. 2.1 договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається застава нерухомості, а саме квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , та є власністю ОСОБА_1 .

Згідно заяви на видачу готівки № 189 від 10 грудня 2007 року, ОСОБА_1 було виплачено кредитні кошти в розмірі 91810 грн., що еквівалентно 463640,50 грн. (а. с. 96).

10 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 72018, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно (предмет іпотеки): однокімнатна квартира загальною площею 41,30 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Хміль Т.М., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу 10 грудня 2007 року за реєстром № 10436, та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 10 грудня 2007 року реєстраційним № 2556161 (а. с. 15).

Згідно п. 4.1 договору, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Згідно п. 4.2 договору, звернення стягнення здійснюється на підставах: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.3, 4.4 договору, у випадках порушення іпотекодавцем зобов`язань за договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до вимог Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Згідно п. 4.5 договору, звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Згідно п. 5.1 договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно п. 5.2 договору, у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні зазначається, який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені Законом України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

Згідно п. 5.3 договору, у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Згідно п. 5.4 договору, у разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель реалізує норми Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в п. 5.2, вважається повідомленням іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки.

12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу № 1, згідно п. 1.1 якого за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а. с. 53 - 57).

Згідно виписки з додатку № 1 до договору факторингу (перелік переданих договорів) було відступлено право вимоги за кредитним договором № 0 від 10 грудня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 (а. с. 59).

12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки в зв`язку з укладенням між цедентом та цесіонарієм договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, згідно п. 1.1 якого, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору (а. с. 48 - 52).

Згідно виписки з додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 10 грудня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 (а. с. 98).

12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали акт приймання-передачі прав вимоги на виконання договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, згідно якого клієнт цим передає (відступає) права вимоги факторові, а фактор цим приймає права вимоги. Клієнт і фактор визнають, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього акта.

ТОВ «Кей-Колект» складено довідку-розрахунок залишку заборгованості ОСОБА_1 за договором № 0 від 10 грудня 2007 року у валюті договору станом на 13 грудня 2016 року, завірену генеральним директором та директором з фінансових питань, згідно якої заборгованість за основним боргом - 88492,65 доларів США, що еквівалентно 2 315 952,56 грн., в тому числі строкова 52462,36 доларів США, що еквівалентно 1 372 999,19 грн., прострочена 36030,29 доларів США, що еквівалентно 942 953,37 грн. Заборгованість за відсотками 46 764,12 доларів США, що еквівалентно 1 223 869,82 грн., в тому числі прострочена 46 764,12 доларів США, що еквівалентно 1 223 869,82 грн. Всього заборгованість: 135 256,77 доларів США, що еквівалентно 3 539 822,38 грн., в тому числі строкова 52 462,36 доларів США, що еквівалентно 1 372 999,19 грн., прострочена 82 794,41 доларів США, що еквівалентно 2 166 823,18 грн. (а. с. 18).

17 грудня 2016 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт оцінка плюс» складено висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, згідно якої ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на дату оцінки 17 грудня 2016 року становить 419 058 грн., що еквівалентно 15935 доларів США (а. с. 23 - 47).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 жовтня 2017 року, власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 ; 10 грудня 2007 року накладено заборону на нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 10 грудня 2007 року; 12 грудня 2011 року замінено іпотекодержателя на ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (а. с. 95).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язані з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 91810 доларів США на виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0, що підтверджується копією заяви на видачу готівки №189 від 10 грудня 2007 року (а. с. 96).

Доводи апеляційної скарги, що дата 10 грудня 2028 року нібито як строк виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 10 грудня 2007 року № 0, в самому договорі така дата відсутня, спростовуються п. 1.2.2 договору та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, банком було реалізоване право дострокового повернення кредиту, передбачене розділом 6 договору про надання споживчого кредиту від 10 грудня 2007 року № 0, та в 2010 році подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2010 року в справі 2-2025/2010 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 698207 грн. 00 коп. заборгованості по кредиту, еквівалент 88492,65 доларів США, 187992 грн. 35 коп. заборгованості по відсотках, еквівалент 23826,66 доларів США, 8162 грн. 12 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, еквівалент 1034,49 доларів США та 25017 грн. 61 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках (еквівалент 3170,80 доларів США), а також витрати по оплаті судового збору в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 250 грн., - а всього 921329,08 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/49586738).

Рішенням суду в справі № 2-2025/2010 встановлено, що відповідач в порушення умов Договору не погашає кредит та відсотки за користування ним, внаслідок чого виникла заборгованість, в зв`язку з чим йому було направлено вимоги від 09 квітня 2009 року та 21 травня 2009 року, на які останній не відреагував. З 05 листопада 2008 року відповідач проплати в рахунок погашення заборгованості по договору надання споживчого кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року не здійснює, що підтверджується розрахунком заборгованості від 18 червня 2010 року.

Докази виконання даного рішення в матеріалах справи відсутні і відповідачем до апеляційної скарги не надані.

Випискою з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року підтверджується відступлення позивачу ТОВ «Кей-Колект» права вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 грудня 2007 року на підставі договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного ПАТ «УкрСиббанк» з ТОВ «Кей-Колект» (а. с. 53 - 57, 97).

Випискою з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки підтверджується відступлення позивачу ТОВ «Кей-Колект» права вимоги до ОСОБА_1 за договором іпотеки від 10 грудня 2007 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, укладеного ПАТ «УкрСиббанк» з ТОВ «Кей-Колект» (а. с. 48 - 52, 98).

Отже, оскільки до позивача на підставі зазначених договорів перейшло право вимоги за кредитним договором від 10 грудня 2007 року про надання споживчого кредиту №0 та договором іпотеки від 10 грудня 2007 року, укладеними АКІБ «УкрСиббанк» з відповідачем ОСОБА_1 , позивач ТОВ «Кей-Колект» має право задовольнити свої вимоги кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що позивачем штучно створено позов до неналежного відповідача, оскільки квартира АДРЕСА_1 не перебувала у власності відповідача, а знаходилась в заставі у банка разом з оригіналами документів, останній згодом її реалізував, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 жовтня 2017 року, з якої вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (а. с. 95).

Апеляційний суд звертає увагу, що передача оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно в складі пакету документів при укладенні договору відступлення права вимоги та договору факторингу не є відчуженням такого нерухомого майна, як помилково зазначено відповідачем в апеляційній скарзі, і не потребує згоди власника майна.

Перевіряючи дійсний розмір кредитної заборгованості, заявлений до стягнення ТОВ «Кей-Колект», апеляційний суд враховує наступне.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зі змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2010 року в справі 2-2025/2010 вбачається, що звернувшись із даним позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» змінив строк виконання основного зобов`язання, що зумовило припинення права кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом.

Разом із тим, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість по відсоткам нараховано в розмірі 46 764,12 доларів США, що еквівалентно 1 223 869,82 грн., в тому числі прострочена 46 764,12 доларів США, що еквівалентно 1 223 869,82 грн., з чого апеляційний суд доходить висновку, що відсотки за користування кредитом, строк користування яким закінчився після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту в квітні 2009 року, і розмір яких мав бути зафіксований рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2010 року в справі 2-2025/2010, а саме 23826,66 доларів США станом на 18 червня 2010 року, продовжували незаконно нараховуватися кредитором.

Отже, заявлена позивачем до стягнення сума грошової вимоги не може вважатися доведеною та обґрунтованою, і враховуючи, що в межах даного позову пеня до структури заборгованості відповідача не включена, дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 грудня 2007 року має становити розмір, зазначений у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2010 року в справі 2-2025/2010, а саме 88492,65 доларів США боргу по кредиту, що еквівалентно 698207 грн., та 23826,66 доларів США, боргу по відсотках, що еквівалентно 187992,35 грн.

Вирішуючи питання про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб шляхом надання ТОВ «Кей-Колект» права продажу на користь третьої особи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» (зараз і надалі у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Так, у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 344/4423/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом судового захисту.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року в справі № 200/17736/13-ц (провадження № 61-14613св19).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, пункт 45.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48 цс 19).

Отже, сторони в іпотечному договорі визначили спосіб позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

При цьому позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, хоча в іпотечному договорі сторони передбачили інші способи позасудового врегулювання спору, які здійснюються за згодою сторін без звернення до суду.

З огляду на викладене, іпотечним договором не було передбачено такого способу звернення стягнення, як надання банку в судовому порядку права на укладення договору купівлі-продажу, оскільки сторони іпотечного договору дійшли згоди про використання такого способу задоволення вимог іпотекодержателя в досудовому порядку у іпотечному застереженні, в зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позову як недоведеного та необґрунтованого.

Крім того, апеляційний суд враховує, що застосування обраного позивачем способу вимог іпотекодержателя передбачає обов`язкове направлення рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 5.2, 5.4 договору), проте докази направлення відповідного рекомендованого листа іпотекодавцю в матеріалах справи відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) також зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

В зв`язку із відмовою в позові в зв`язку із його недоведеністю та необґрунтованістю заява ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про застосування позовної давності апеляційним судом не вирішується.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, яке відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові ТОВ «Кей-Колект» відмовлено, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7543,04 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в позові до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (м. Київ вул. Менделєєва 12 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 7543,04 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.