Провадження 2/127/4883/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом від 16.08.2024 № 124 о/с позивачку було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників). Станом на 19.08.2024 позивачкою не було отримано витяг з наказу від 16.08.2024 № 124 о/с та трудову книжку, однак довідку та/або будь-який інший документ, в якому було б відображено суми нарахувань та виплат всіх належних їй коштів станом на день звільнення від роботодавця, надано не було. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП. З положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Позивачка вважає, що роботодавцем порушено вищезазначену норму, оскільки ні у день звільнення, ні на наступний день будь-яких зарахувань чи повідомлень про зарахування коштів на її картковий рахунок не було. 29.08.2024 на адресу ГУНП у Вінницькій області позивачкою було направлено претензію щодо порушення порядку розрахунку при звільненні, в якій вона просила надати письмовий розрахунок належних до виплати сум, виплатити належні суми у повному обсязі та провести на її користь виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно інформації, викладеної у відповіді ГУНП у Вінницькій області від 30.09.2024 № 8041-2024, на картковий рахунок позивачки у серпні місяці поточного року були зараховані кошти в сумі 1 321, 78 гривень та 17 986, 60 гривень, тобто у місяці звільнення проведено розрахунок в повному обсязі. Вищезазначена інформація не містить конкретної дати зарахування сум, що свідчить про неповне та умисне незазначення дати проведення разрахунку роботодавцем. Разом з тим, як вбачається з виписки, що сформована в електронному кабінеті Ощадбанку, зарахування грошових коштів на картковий рахунок звільненого працівника відбулося тільки 29.08.2024 у післяопераційний час. Позивачка вважає, що дії роботодавця свідчать про порушення вимог ст. 116 КЗпП, а розрахунок по заробітній платі із нею було проведено не в день звільнення, а лише 29.08.2024 і лише після того, як позивачка звернулася до уповноваженої особи роботодавця та повідомила, що у разі не проведення розрахунку вона буде вимушена звернутися до суду. Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також позивачка зазначила, що всі вищезазначені дії, пов`язані зі зверненням до роботодавця та намагання відновити її законні права щодо отримання належних сум при звільненні та інформації, що передбачена чинним законодавством про працю, безсоння, відчуття постійної тривоги, душевні страждання, з`явилися у неї в даний період часу у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця, що завдала їй моральних страждань. Позивачка вважає, що незаконними діями роботодавця їй було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 000, 00 гривень.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогою про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 317, 39 гривень та моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень.

Ухвалою суду від 09.10.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

На виконання вимог ч. 7 ст. 43 ЦПК України позивачкою надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу копії позовної заяви із доданими до неї документами до його електронного кабінету.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказані документи були доставлені до електронного кабінету відповідача 07.10.2024 о 16 год. 48 хв.

Також з матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 09.10.2024 було надіслано відповідачу до його електронного кабінету і доставлено до нього 10.10.2024 о 04 год. 04 хв., що підтверджується відповідним повідомленням про доставлення відправлення до електронного кабінету відповідача.

Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 09.10.2024 вважається врученою відповідачу 10.10.2024.

Ухвалою суду від 15.10.2024 відповідачу було відмовлено в задоволенні клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву та направлення на адресу відповідача копії позовної заяви

21.10.2024, у строк встановлений ухвалою суду від 09.10.2024, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Так, у відзиві представник відповідача вказала, що у серпні місці 2024 року на картковий рахунок позивачки були зараховані кошти в сумі 1 321, 78 гривень та 17 986, 60 гривень, тобто в місяці звільнення проведено розрахунок із позивачкою в повному обсязі. До відповідача для отримання компенсації за час затримки розрахунку позивачка звернулась вже після проведення остаточного розрахунку із нею. Вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною. Підстави для виплати середнього заробітку та моральної шкоди відсутні, а тому представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

25.10.2024, у строк встановлений ухвалою суду від 09.10.2024, від позивачки надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

28.10.2024 від позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині розміру середнього заробітку, пред`явленого до стягнення, у зв`язку із здійсненням його перерахунку на підставі наданої відповідачем разом із відзивом довідки про доходи від 17.10.2024. Так, позивачка просила стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 699, 12 гривень

Ухвалою суду від 29.10.2024 було прийнято до розгляду заяву позивачки про збільшення позовних вимог, у зв`язку із чим запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи.

29.10.2024 на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, зі змісту яких, як і з відзиву, вбачається, що відповідач заперечує щодо заявлених позовних вимог, оскільки Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області в повному обсязі проведено розрахунок із позивачкою у зв`язку з її звільненням «в місяці звільнення».

Ухвалою суду від 31.10.2024 у відповідача витребувано докази по справі.

05.11.2024, у строк встановлений ухвалою суду від 29.10.2024, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог, які є аналогічними тим, що викладені у відзиві від 21.10.2024 та додаткових поясненнях від 29.10.2024.

Як вбачається з офіційного веб-сайту Укрпошти, вищевказаний відзив було одержано членом сім`ї позивачки 16.11.2024 (трекінг відправлення 449). У відповідності до вимог процесуального закону відзив вважається врученим позивачці 16.11.2024.

У строк, встановлений ухвалою суду від 29.10.2024, відповідь на відзив з урахуванням збільшених позовних вимог на адресу суду не надходила. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

На виконання вимог ухвали суду від 31.10.2024 відповідачем 07.11.2024 подано до суду докази.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 01.01.2021 працювала на посаді діловода Відділу поліції № 1 Гайсинського РУП ГУНП, з якої її було звільнено з 19.08.2024 на підставі наказу начальника ГУНП у Вінницькій області № 124 о/с згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 12-17, 62)

29.08.2024 позивачка звернулась до відповідача із вимогами про надання їй письмового розрахунку належних їй до виплати грошових коштів та інших виплат у зв`язку із звільненням, виплату належних їй сум у повному обсязі у передбачені чинним законодавством терміни, а також проведення на її користь виплати середнього заробітку за весь час затримки необхідних документів при звільненні по день фактичного розрахунку із нею. (а.с. 19-20, 64-65)

На вищевказане звернення позивачки відповідачем 30.09.2024 було надано відповідь, з якої вбачається, зокрема, що у місяці звільнення позивачці було всього нараховано 23 985, 58 гривень, з яких утримано військовий збір в сумі 359, 79 гривень та податок з доходів фізичних осіб в сумі 4 317, 41 гривень; у серпні місяці поточного року на картковий рахунок позивачки були зараховані кошти в сумі 1 321, 78 гривень та 17 986, 60 гривень, тим самим проведено розрахунок в повному обсязі. До даної відповіді додано повідомлення про нараховані і виплачені суми позивачці в серпні місяці 2024 року (а.с. 66-67, 69)

Позивачка вважає свої права порушеними відповідачем, оскільки повний розрахунок при звільненні із нею у встановлений чинним законодавством строк проведено не було.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 09.10.2024 та від 29.10.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами по справі в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка за останньою посадою перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 01.01.2021 до 19.08.2024. Як вбачається із табелю обліку використання робочого часу за серпень місяць 2024 року та повідомлення відповідача № 25754-2024 від 06.11.2024, 19.08.2024 позивачка відпрацювала 8 годин, тобто в день звільнення працювала. (а.с. 70, 129) 30.09.2024 роботодавець письмово повідомив позивачку про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. (а.с. 64-67)

Згідно із ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Судом встановлено, що при звільненні відповідач мав виплатити позивачці 19 308, 38 гривень (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів), як то вбачається із повідомлення роботодавця про нараховані і виплачені суми позивачці. (а.с. 69)

На виконання вимог ухвали суду від 31.10.2024 відповідачем не надано витребуваних судом належних доказів проведення розрахунку із позивачкою у зв`язку з її звільненням (належним чином засвідчені копії первинних документів із зазначенням дат проведення розрахунку та сум). Натомість надано платіжну інструкцію № 6398 від 27.08.2024 на суму 561 099, 40 гривень із якої вбачається: призначення платежу «зарплата та зарплата прац.інвал. за 08м24р. под. та зб.пер.пов.; зг.дог.№ 78 від 09.11.15р. та списків; без ПДВ». (а.с. 126). Із даної платіжної інструкції не вбачається за можливе встановити, що дані кошти, зокрема, передбачались для виплати позивачці належних їй сум.

Як вбачається із наданих позивачкою виписок, сформованих в електронному кабінеті Ощадбанку, на її картковий рахунок була зарахована заробітна плата 08.08.2024 в сумі 1 321, 78 гривень, а 29.08.2024 в сумі 17 986, 60 гривень, що разом становить 19 308, 38 гривень. (а.с. 24-25)

Будь-яких інших доказів, які б спростовували дати проведення розрахунку із позивачкою, матеріали справи не містять. Водночас, судом прийнято до уваги, що учасники справи визнають факт повного проведення із позивачкою розрахунку роботодавцем 29.08.2024, як те вбачається із заяв по суті справи. Тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, дана обставина не підлягає доказуванню, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст. 47 і 116 КЗпП України відповідач свого обов`язку не виконав, розрахунок із позивачкою вчасно не провів.

За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), який застосовується, зокрема, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. «л» п. 1).

Відповідно до вищевказаного Порядку, в даному випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (п. 2).

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що позивачка протягом двох місяців перед звільненням (червень і липень 2024 року) працювала і отримувала заробітну плату. (а.с. 68) Відповідно, обчислення середньої заробітної плати має відбуватися у відповідності до абз. 1 п. 8 Порядку.

Судом перевірено розрахунок середньої заробітної плати, здійснений позивачкою, і встановлено, що позивачкою безпідставно включено до розрахункового періоду 19.08.2024, тобто здійснено розрахунок з 19.08.2024, адже на цю дату день звільнення у відповідача виник обов`язок виплатити всі суми, що належать позивачці, відповідно прострочення виконання такого зобов`язання настало з наступного дня 20.08.2024.

Судом враховано, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, остаточний розрахунок із позивачкою відповідачем проведено 29.08.2024.

Так, середньоденна заробітна плата позивача становить: 699, 92 гривень ((14 634, 78 гривень + 6 362, 94 гривень)/30).

Загальний розмір середнього заробітку за час затримки з 20.08.2024 по 29.08.2024 складає: 6 999, 20 гривень (699, 92 гривень гривень х 10 днів).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивачка не повинна доводити розмір майнових втрат, яких вона зазнала. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, могла б зазнати позивачка.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

При вирішенні вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, зокрема: визначений розмір середнього заробітку не перевищує заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі (належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством); остаточне погашення заборгованості відповідачем станом на день звернення позивачкою до суду із даним позовом; період затримки розрахунку із позивачкою; позивачка діяла добросовісно, реалізуючи своє право, що вимагає, зокрема ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 43 Конституції України вередбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпПУ, Законом України «Про оплату праці», а при звільненні позивачка не отримала усі належні їй виплати, на отримання яких вона мала право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством на момент звільнення, вимоги спрямовані на одержання цих виплат, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Тому, з метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, суд дійшов висновку, що обставини даної справи не дають підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що, в свою чергу, не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Виходячи з вищевикладеного суд не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзивах.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2024 по 29.08.2024 в розмірі 6 999, 20 гривень з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ст. 2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивачка не зазнала страждань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем прав позивачки, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, суд виходить з того, що порушення трудових прав людини з боку роботодавця завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Судом встановлено наявність спричинення відповідачем позивачці моральної шкоди, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювача.

Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачці моральної шкоди, яка виразилася в душевних переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною бездіяльністю відповідача.

Судом враховано характер моральних страждань позивачки, глибину її психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Водночас судом не встановлено істотності вимушених змін у житті позивачки.

При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Суд звертає увагу що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Вищевказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21.

Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які перенесла позивачка, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками протиправної бездіяльності відповідача, відношення відповідача до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом стягнення на її користь з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2024 по 29.08.2024 в розмірі 6 999, 20 гривень з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів та моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 699, 92 гривень та моральної шкоди в сумі 4 000, 00 гривень, слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору. (а.с. 29)

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Згідно із Законом України «Про судовий збір» на час звернення позивачки до суду розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 211, 20 гривень) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140, 00 гривень).

З позовної заяви вбачається пред`явлення позивачкою двох самостійних вимог майнового характеру, об`єднаних в одній позовній заяві. У такому випадку судовий збір обчислюється із загальної суми позову. Відповідно, на день подання позовної заяви позивачка повинна б була сплатити судовий збір, якби не була звільнена від його сплати, з урахуванням збільшених позовних вимог і застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в розмірі 968, 96 гривень.

Таким чином, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 610, 44 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (63 %). Решта судового збору в сумі 358, 52 гривень підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 47, 94, 116, 117, 233, 2371, 238 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, ст.ст. 3, 12, 13, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2024 по 29.08.2024 в розмірі 6 999, 20 гривень з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 1 000, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в дохід держави судовий збір в сумі 610, 44 гривень.

Судовий збір в сумі 358, 52 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області: ; місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Театральна, буд. 10.

Рішення суду складено 04.12.2024.

Суддя: