ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 727/9065/22

провадження № 61-17247св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Решетов Віктор Вікторович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2023 року в складі судді Бойко М. Є., постанови Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в складі колегії суддів Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 22 квітня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців 21 грудня 2020 року.

Під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули таке рухоме та нерухоме майно:

- кошти у розмірі 30 000,00 дол. США, за які частково придбали будинок на ім`я батька відповідача, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;

- телевізор марки Samsung UE49MU6450UXUA;

- батареї та труби для опалення будинку;

- котел марки Saunier Duval;

- насосне обладнання;

- принтер Canon PIXMA G3411 та карта пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB;

- комп`ютер;

- морозильну камеру.

Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, позивач просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : кошти у сумі 30 000,00 дол. США; транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 268 093,00 грн; труби; батареї; котел марки Saunier Duval; насосне обладнання; телевізор марки Samsung UE49MU6450UXUA; принтер Canon PIXMA G3411 та карту пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB; комп`ютер; морозильну камеру;

- поділити майно, набуте за час шлюбу, виділивши ОСОБА_2 кошти в сумі 30 000,00 дол. США; транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 268 093,00 грн; труби, батареї, котел марки Saunier Duval, насосне обладнання, телевізор марки Samsung UE49MU6450UXUA, принтер Canon PIXMA G3411 та карту пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB, комп`ютер, морозильну камеру, загальною вартістю 1 885 062,00 грн;

- присудити ОСОБА_1 грошову компенсацію шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 942 531,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 частково визнав позов, зокрема те, що спірний транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, однак вважав, що оскільки автомобіль зареєстрований за позивачем, то його необхідно виділити у власність позивачу, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію за 1/2 його частку в розмірі 134 046,50 грн.

Також відповідач під час розгляду справи визнав, що за час шлюбу сторони придбали комп`ютер з комплектуючими вартістю 34 505,00 грн, а тому він погоджується сплатити позивачу грошову компенсацію за вказане майно. Щодо телевізора марки Samsung UE49MU6450UXUA, вартістю 26 999,00 грн, принтера Canon PIXMA G3411 та карти пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64GB, загальною вартістю 6 603,00 грн, то відповідач не заперечує, що ці речі були придбані у шлюбі за кредитні кошти, заборгованість за які погашалась лише ним, а тому в цій частині позов він не визнавав. Все інше майно, перелічене у позові, а саме: кошти у розмірі 30 000,00 дол. США, батареї та труби для опалення будинку, котел марки Saunier Duval, насосне обладнання, морозильна камера, відповідач не визнавав спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважав вимоги щодо їх поділу необґрунтованими та недоведеними.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням від 24 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівців позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнив частково.

Виділив у власність ОСОБА_2 : транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 268 093,00 грн; телевізор марки Samsung UE49MU6450UXUA, вартістю 29 498,00 грн; принтер Canon PIXMA G3411 та карту пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64GB вартістю 6 603,00 грн; комп`ютер вартістю 34 505,00 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 169 349,50 грн грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного майна.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд керувався тим, що спірне майно сторони набули під час перебування у шлюбі, а тому воно підлягає поділу між ними. Врахувавши, що загальну вартість транспортного засобу, телевізора, комп`ютера, принтера та карти пам`яті до нього відповідач не заперечував, а також те, що це майно перебуває у користуванні відповідача, є неподільними речами, відповідач із зустрічними позовними вимогами до суду щодо його поділу не звертався, суд дійшов висновку про виділення зазначеного майна у власність ОСОБА_2 зі стягненням з нього на користь позивача грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за інше майно, перелічене у позові, а саме: 30 000,00 дол. США, батареї, труби для опалення будинку, котел марки Saunier Duval, насосне обладнання, морозильну камеру, то суд не вбачав підстав для їх задоволення у зв`язку з тим, що позивач не довела їх наявність у натурі та їх вартості на час подання позову та розгляду справи.

Суд не взяв до уваги наданий позивачем відеозапис розмови сторін у справі, під час якої відповідач визнав належність до спільного майна подружжя 30 000,00 дол. США, батарей, труб для опалення будинку, котла марки Saunier Duval, насосного обладнання, морозильної камери, вважав його неналежним доказом у справі та таким, який не підтверджує право спільної сумісної власності сторін на це майно, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, а саме придбання цих конкретних рухомих речей, які можливо ідентифікувати за назвою, виробником, артикулом тощо, за конкретну вартість та в конкретний час.

Додатковим рішенням від 20 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівців заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 13 948,07 грн.

В іншій частині вимог відмовив.

Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції керувався тим, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме у сумі 169 349,50 грн, що становить 17,97 % від заявленої позивачем суми 942 531,00 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останньою судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме: зі сплати судового збору в розмірі 7 443,00 грн, на проведення експертизи у сумі 1 450,00 грн, на правову допомогу у розмірі 1 598,07 грн. Крім того, суд врахував, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом, до суду із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність гонорару зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, не звертався, в судовому засіданні адвокат Томко В. В. проти розміру таких витрат не заперечувала.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Також апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 , в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання телевізора марки Samsung UE49MU6450UXUA, принтера Canon PIXMA G3411 та карти пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог.

Також ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якій просив додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення, яким у стягненні вказаних витрат відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року в частині поділу спільного сумісного майна, а саме транспортного засобу марки SUZUKI GRAND VITARA та комп`ютера, а також відмови у поділі морозильної камери в апеляційному суді не оскаржувалось, а тому суд апеляційної інстанції в цій частині його не переглядав.

Постановою від 20 вересня 2023 року Чернівецький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року задовольнив частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року залишив без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 дол. США скасував.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 дол. США задовольнив.

Виділив ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 30 000,00 дол. США.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у сумі 15 000,00 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України становить 568 500,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про виділення у власність відповідача телевізора, принтера та карти пам`яті до нього із стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки, зазначивши про те, що відповідач не спростував вказані висновки суду.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу труб, батарей, котла марки Saunier Duval, насосного обладнання.

Однак апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання коштів у сумі 30 000,00 дол. США спільною сумісною власністю та їх поділу. Суд, врахувавши відеозапис розмови сторін від 22 серпня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_2 визнав обставини купівлі його батьком будинку за частину заощаджень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме 30 000,00 дол. США, з яких 15 000,00 дол. США є власністю ОСОБА_1 , а також врахувавши висновок експертизи відео-, звукозапису від 14 липня 2023 року, який підтвердив належність голосу на відеозапису відповідачу, дійшов висновку про задоволення вимог позивача про поділ зазначених коштів. Крім того, суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_2 розпорядився спірними коштами за відсутністю письмової згоди ОСОБА_1 та не в інтересах сім`ї і не на її потреби, у зв`язку з чим позивач може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна.

Постановою від 20 вересня 2023 року Чернівецький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року задовольнив частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 350,00 грн змінив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 671,00 грн.

В іншій частині додаткове рішення залишив без змін.

Змінюючи додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, врахувавши складність справи та виконаних адвокатом Бабічук А. С. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсність та необхідність), керуючись конкретними обставинами справи, врахувавши принцип співмірності, а також відсутність клопотання щодо зменшення судових витрат, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 9 671,00 грн (12 350,00 грн х 78,3 %), пропорційно розміру задоволених позовних вимог про поділ майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 737 849,50 грн, що становить 78,3 % від заявлених вимог.

Додатковою постановою від 08 листопада 2023 року Чернівецький апеляційний суд заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Бабічук А. С., про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 8 920,14 грн за проведення експертизи в сумі 2 694,77 грн, на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5 070,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позов задоволено на 78 %, у зв`язку з чим судові витрати слід покласти на відповідача ОСОБА_2 , пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме зі сплати судового збору в сумі 8 920,14 грн (11 392,26 грн х 78,3 %), за проведення експертизи в сумі 2 694,77 грн (3 441,60 грн х 78,3 %), на професійну правничу допомогу в сумі 5 070,70 грн (6 476,00 грн х 78,3 %). Крім того, суд врахував складність справи та виконаних адвокатом Бабічук А. С. робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсність та необхідність), кількість підготовлених процесуальних документів (апеляційна скарга, клопотання про призначення судової експертизи), представлення інтересів ОСОБА_1 у судовому засіданні, нетривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції, принципи співмірності, а також відсутність клопотання ОСОБА_2 щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

01 грудня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Решетов В. В., через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року в частині задоволення позову про поділ майна подружжя, а саме телевізора, принтера та карти пам`яті до нього та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року повністю, ухвалити нове рішення, яким виділити у власність ОСОБА_1 зазначене майно, стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості цього майна в сумі 18 050,50 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2023 року, постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні судових витрат з відповідача.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права; суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 524/2518/20, від 15 червня 2021 року в справі № 595/970/20, від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18, від 16 листопада 2022 року в справі № 464/3391/20, від 02 серпня 2023 року в справі № 2-7539/08, від 07 червня 2023 року в справі № 344/7436/19, від 12 жовтня 2022 року в справі № 757/64512/16, від 12 квітня 2023 року в справі № 207/2703/19, від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15, від 19 червня 2019 року в справі № 761/32404/14, від 27 січня 2021 року в справі № 501/754/17, від 19 червня 2019 року в справі № 761/32404/14, від 25 березня 2020 року в справі № 161/79/18, від 17 травня 2023 року в справі № 947/39031/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині виділення у власність відповідача телевізора, принтера та карти пам`яті до нього, присудивши позивачу грошову компенсацію 1/2 частки цього майна. Вважає, що зазначене майно потрібно було виділити у власність позивача, а йому присудити грошову компенсацію 1/2 його частки, оскільки за ним визнано право власності на спірний автомобіль та комп`ютер, стягнувши з нього за це майно компенсацію.

Крім того, заявник не погоджується з визначеною судами вартістю спірного майна - телевізора, принтера та карти пам`яті до нього, вважає, що їх вартість повинна визначатися, враховуючи їх дійсну вартість на час розгляду справи, а не за ціною, яка вказана в товарних чеках під час його придбання.

Також заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині поділу коштів у розмірі 30 000,00 дол. США. Вважає, що відеозапис розмови сторін, який наданий позивачем, не є належним доказом, який підтверджує спільну сумісну власність сторін на ці кошти, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування. У зв`язку з чим заявник вважає висновки суду першої інстанції про визнання зазначеного відеозапису неналежним доказом та відмову у задоволенні позовних вимог про поділ спірних коштів правильними та обґрунтованими, а суд апеляційної інстанції здійснив переоцінку доказів, що призвело до неправильного вирішення спору.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції, не встановивши обставин набуття спірних коштів, передачі їх батьку відповідача, хто саме із сторін передав ці кошти батькові, тобто хто вчинив розпорядження цими коштами, яка саме була домовленість між сторонами та батьком відповідача щодо купівлі будинку та його подальше використання, дійшов помилкового висновку про використання грошових коштів у розмірі 30 000,00 дол. США не в інтересах сім`ї. Крім того, позивач не надала беззаперечних доказів наявності у сторін 30 000,00 дол. США на час розірвання шлюбу, не підтвердила використання спірних коштів саме відповідачем в особистих цілях та не в інтересах сім`ї та обов`язку відповідача компенсувати їх частку.

Також заявник зазначає, що вимога позивача про виділення у власність відповідача 30 000,00 дол. США, які вкладені в будинок, оформлений на його батька, є неналежним способом захисту.

Щодо оскарження додаткових рішень про стягнення витрат на правову допомогу відповідач зазначає, що під час розподілу судових витрат суди порушили норми частин першої та другої статті 141 ЦПК України, здійснили розподіл судових витрат непропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, вважає, що з нього неправомірно стягнули витрати на автотоварознавчу експертизу, оскільки вона проведена не в цій справі та не пов`язана з розглядом цієї справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 13 грудня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду м. Чернівців.

Справу передано до Верховного Суду у січні 2024 року.

Ухвалою від 10 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Суди встановили, що 22 квітня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців 21 грудня 2020 року (т. 1, а. с. 14).

29 липня 2020 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 03 жовтня 2022 року № 183 ринкова вартість зазначеного автомобіля становить 268 093,00 грн (т. 1, а. с. 27).

Також сторони під час шлюбу придбали телевізор марки Samsung з комплектуючими, комп`ютер, принтер, карту пам`яті на загальну суму 70 606,00 грн.

До матеріалів справи додано копію заяви позичальника ОСОБА_1 № ANW2F949 про надання строкового кредиту на придбання принтера Canon PIXMA G3411 та карти пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB, копію заяви позичальника ОСОБА_1 № НОМЕР_2 про надання строкового кредиту на придбання телевізора марки Samsung UE49MU6450UXUA, товарний чек від 28 липня 2018 року № 31395 та товарний чек від 28 жовтня 2018 року № 16667 (т. 1, а. с. 43, 44, 120-123).

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 12 червня 2023 року у справі призначено судову експертизу відео-, звукозапису (т. 1, а. с. 259-266).

Відповідно до висновку експертизи відео-, звукозапису Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14 липня 2023 року № СЕ-19/109-23/7099-ВЗ голос особи, яка у відеофонограмі файлу з назвою «20200822_222251.mр4», що міститься на флеш-накопичувачі, промовляє фрази «цей дім є власністю мого батька, ОСОБА_4 , але куплений за частину наших заощаджень, а саме близько 30 000,00 дол. США, з яких за законом 15 000,00 дол. США є власністю моєї дружини ОСОБА_1 »; «ми вклали в будинок 800,00 дол. США за батареї, 300,00 дол. США за труби, 12 000,00 грн за послуги встановлення»; «ми купили телевізор, який коштує 30 000,00 грн», яка і надалі бере участь у розмові у вказаній відеофонограмі, належить громадянину ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 11-17).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження судових рішень у частині вирішення спору по суті

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя, а саме коштів у сумі 30 000,00 дол. США, телевізора, принтера та карти пам`яті до нього.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, спірні телевізор, принтер та карта пам`яті до нього придбані під час перебування сторін у шлюбі.

Встановивши, що спірне майно придбане під час перебування у шлюбі, суди обґрунтовано вважали, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки кожного з подружжя у якому є рівними.

Верховний Суд зазначає, що зазначене майно є рухомим майном та одночасно неподільною річчю.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Врахувавши вартість спірного майна, а також те, що спірне майно знаходиться у відповідача та перебуває в його особистому користуванні, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визнання телевізора, принтера та карти пам`яті до нього спільною сумісною власністю подружжя і виділення його у власність відповідача ОСОБА_2 та стягнення із останнього на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку вартості цього майна.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили дійсну вартість спірного майна на час розгляду справи, а тому дійшли помилкових висновків, що вартість телевізора становить 29 498,00 грн, принтера та карти пам`яті - 6 603,00 грн, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги з огляду на таке.

На підтвердження вартості спірного майна позивач надала заяви позичальника ОСОБА_1 від 28 жовтня 2018 року № ANW2F949 про надання строкового кредиту на придбання принтера Canon PIXMA G3411 та карти пам`яті до нього APACER MICROSDXD 64 GB, копії заяви позичальника ОСОБА_1 від 28 жовтня 2018 року № ANW2R775 про надання строкового кредиту на придбання телевізора марки Samsung UE49MU6450UXUA, а також товарні чеки від 28 липня 2018 року № 31395, від 28 жовтня 2018 року № 16667.

У зв`язку з тим, що відповідач не заперечував щодо визначеної судом першої інстанції вартості спірного майна та не оскаржував з цих підстав вартість частки, яка стягнена з нього на користь позивача як компенсація за її частку такого майна, то колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про невстановлення судами дійсної вартості спірного майна станом на час розгляду справи.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач у судах першої та апеляційної інстанцій не спростував в порядку реалізації принципу змагальності сторін належними та допустимими доказами вартість спірного майна.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що зазначене майно набуто сторонами у період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, врахувавши факт згоди позивача на одержання грошової компенсації вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності за спірні телевізор та принтер з картою пам`яті до нього, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір такої компенсації становить 36 101,00 грн.

Доводи відповідача про те, що зазначене майно потрібно було виділити у власність позивача, а йому присудити грошову компенсації 1/2 його частки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідач з такими вимогами до суду першої інстанції не звертався, зустрічного позову не подавав.

Інших доводів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині касаційна скарга не містить.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог щодо поділу спільного сумісного майна, а саме телевізора, принтера та карти пам`яті до нього.

Щодо поділу грошових коштів у сумі 30 000,00 дол. США

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилалась на те, що під час перебування у шлюбі сторони набули кошти у сумі 30 000,00 дол. США, які є спільною сумісною власністю подружжя та за які вони частково придбали будинок, який зареєстрований на ім`я батька відповідача.

На підтвердження вказаних доводів позивач надала відеозапис розмови з відповідачем, під час якої останній визнав належність до спільного майна подружжя 30 000,00 дол. США та внесення цих коштів на купівлю будинку, який є власністю батька відповідача.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем відеозапис розмови позивача з відповідачем, вважав його неналежним доказом у справі та таким, який не підтверджує право спільної сумісної власності сторін на це майно, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції, вважав, що відеозапис розмови позивача з відповідачем підтверджує те, що спірні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважав, що вони підлягають поділу.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_2 розпорядився спірними коштами за відсутністю письмової згоди ОСОБА_1 не в інтересах сім`ї та не на її потреби, у зв`язку з чим позивач може вимагати від іншого із подружжя компенсацію вартість 1/2 частки спільного майна.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14, від 27 січня 2021 року в справі № 501/754/17.

Вирішуючи спір щодо поділу спірних коштів, суд апеляційної інстанції, всупереч вказаним нормам процесуального права, не врахував те, що сторони розпорядилися спірними коштами під час перебування їх у шлюбі, за взаємною згодою, що не заперечувала позивач у позовній заяві. Крім того, суд не врахував те, що позивач не довела, а матеріали справи не містять доказів, що кошти у сумі 30 000,00 дол. США були використані відповідачем в особистих цілях та не в інтересах сім?ї, а також обов`язку відповідача компенсувати частку витрачених коштів позивачу.

У зв`язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що кошти були витрачені без згоди позивача та не в інтересах сім`ї. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач не заперечувала те, що спірні кошти були передані на купівлю будинку для їхнього проживання. Наданий позивачем відеозапис розмови позивача з відповідачем, під час якої останній визнав належність до спільного майна подружжя 30 000,00 дол. США та внесення цих коштів на купівлю будинку, який є власністю батька відповідача, не доводить того факту, що ці кошти були витрачені відповідачем особисто та не в інтересах сім?ї.

А тому висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог у частині поділу грошових коштів у сумі 30 000,00 грн прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушення норм процесуального права.

Натомість суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зазначених вимог. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають нормам матеріального права, тому є підстави для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині та залишення рішення суду першої інстанції в цій частині в силі.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року в справі № 947/39031/20 (провадження № 61-13068св22).

Щодо оскарження судових рішень стосовно розподілу судових витрат

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 грн та залишення в цій частині рішення суду першої інстанції в силі, то наявні підстави і для скасування постанови апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а також додаткової постанови апеляційного суду від 08 листопада 2023 року.

Однак колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2023 року з огляду на таке.

Додатковим рішенням від 20 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівців заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 13 948,07 грн, які складаються з витрат зі сплати судового збору в розмірі 7 443,00 грн, на проведення експертизи у сумі 1 450,00 грн, на правову допомогу у розміру 1 598,07 грн. В іншій частині вимог відмовив.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач оскаржував додаткове рішення в суді апеляційної інстанції лише в частині стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, а в іншій частині не оскаржував, у зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про стягнення з нього витрат на проведення експертизи у сумі 1 450,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу колегія суддів керується таким.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20 (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено:

«127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.».

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляв адвокат Бабічук А. С. на підставі укладеного договору між адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Форс-Мажор» та ОСОБА_1 про надання правничої допомоги від 26 серпня 2022 року.

При зверненні до суду з позовом позивач надала попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які позивач очікує понести під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Адвокат Бабічук А. С. подала заява про надання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу з додержанням строку, визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а саме впродовж п`яти днів після складання повного тексту судового рішення.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник позивача адвокат Бабічук А. С. надала суду договір про надання правничої допомоги від 26 серпня 2022 року № 44, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Форс-Мажор»; акт виконаних робіт від 24 березня 2023 року № INV-000241 про надані послуги, відповідно до якого адвокатське об`єднання «Юридична фірма «Форс-Мажор» надало, а ОСОБА_1 прийняла правничу допомогу, яка полягає в такому: консультація клієнта щодо поділу майна подружжя (0,25 год), підготовка позову (3 год), участь та представництво клієнта в судових засіданнях (1:50 год), квитанція про сплату позивачем адвокату грошових коштів за надання правничої допомоги (т. 1, а. с. 173-178).

Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат на правову допомогу та стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1 598,07 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що такі витрати є співмірними із складністю справи, ціною позову та підтверджені належними доказами.

Крім того, суд врахував, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом, до суду із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звертався, посилаючись на неспівмірність гонорару зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Звертаючись із касаційною скаргою, відповідач не надав доказів та обґрунтування щодо неспівмірності таких витрат.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги щодо порушення норм частин першої та другої статті 141 ЦПК України, здійснення розподіл судових витрат непропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки такі доводи є безпідставними. Крім того, відповідач не наводить розрахунків та не обґрунтовує, в чому саме полягає непропорційність стягнених з нього витрат на правову допомогу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (стаття 412 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині поділу грошових коштів у сумі 30 000,00 доларів США.

Постанова апеляційного суду в означеній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, суд першої інстанції не порушив норми процесуального права та правильно застосував норми матеріального права в цій частині.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційний суд допустив помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 доларів США відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 грн та залишення в цій частині рішення суду першої інстанції в силі, то підлягають скасуванню постанова апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а також додаткова постанова апеляційного суду від 08 листопада 2023 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 доларів США та залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зазначених вимог, судові витрати, понесені ОСОБА_2 у розмірі 11 370,00 грн, сплачені за подання касаційної скарги, слід стягнути з ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених вимог касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Решетов Віктор Вікторович, задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошових коштів у сумі 30 000,00 доларів США скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2023 року залишити без змін.

Додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 370,00 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк