Справа № 184/484/24
Номер провадження 2/184/638/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання права власності на квартиру»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з ОСОБА_2 , громадянином російської федерації, з 1999 року по 2001 рік вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. На той час (1999 рік) вона разом зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали і були зареєстровані в малосімейному гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 . Гуртожиток вона отримала згідно черги на житло від ВАТ «Покровський ГЗК», на якому працювала з 1986 року. Проживання всіх разом в гуртожитку не відповідало нормам житлової площі України, тому вона з відповідачем прийняли рішення шукати двох або трьохкімнатну квартиру для сумісного проживання. У вересні 2000 року вони дізналися про продаж двокімнатної квартири по АДРЕСА_3 . Ціна квартири їх задовольнила і вони її придбали. 27.09.2000 року вона внесла задаток на квартиру в сумі 100 доларів США, а також 800 марок, про що свідчить розписка ОСОБА_4 на її прізвище. Оформити договір купівлі-продажу квартири вирішили зробити на її ім`я. Але згодом після консультацій в Державній міграційній службі України ОСОБА_2 запропонував оформити квартиру на нього, пояснивши, що для отримання посвідки на постійне місто проживання в Україні йому треба придбати зареєстровану на його ім`я нерухомість на території України. 05.12.2000 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П. була придбана вказана квартира на ім`я ОСОБА_2 01.03.2001 року вона разом зі своєю донькою були зареєстровані у вказаній квартирі на постійне місце проживання за заявою ОСОБА_2 в якості членів його сім`ї. Згодом у її відносинах з ОСОБА_2 почалися побутові труднощі. З роботою у нього не дуже складалось, відсутність у нього громадянства України було основною проблемою для офіційного працевлаштування. На початку травня 2001 року відповідачу подзвонив його друг і повідомив, що знайшов для нього роботу. Після чого ОСОБА_2 зібрав речі і поїхав, обіцявши їй дзвонити. Через деякий час він їй подзвонив, розмова була коротка і не втішна. Це була перша і остання з ним розмова по телефону. ОСОБА_2 після свого повернення в російську федерацію втратив будь-який інтерес до неї та до квартири. Він не має реєстрації постійного місця проживання в Україні, у тому числі в зазначеній квартирі. З травня 2001 він не користується квартирою і не несе ніяких витрат по утриманню і оплаті квартири. Вона зареєстрована і постійно безперервно проживає в цій квартирі, відкрито користується нею і всі витрати по утриманню житла та оплаті за комунальні послуги несе сама без грошової допомоги від ОСОБА_2 . Вважає, що давність її володіння квартирою більше двадцяти трьох років є добросовісною і вона набула право власності на неї. В зв`язку з викладеним вона вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Разом з тим, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У ст. 55 Конституції України зазначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Л.П., ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 двокімнатну квартиру розміром житлової площі 30,51 кв.м, загальної площі 45,71 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №706 від 23.05.2023 року, виданого виконкомом Покровської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . За даною адресою зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21).

Згідно Витягу з реєстру Покровської територіальної громади №2023/004369122 від 12.06.2023 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 01.03.2001 року (а.с.22).

Факт того, що ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі за адресою - АДРЕСА_3 також підтверджується наданими в судовому засіданні показаннями свідків.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання, згідно яких повідомила, що вона давно знає позивачку, яка сама живе по АДРЕСА_3 . Раніше в неї був чоловік ОСОБА_9 , але він більше 20 років назад уїхав і ОСОБА_10 живе в цій квартирі сама.

Окрім цього, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання, згідно яких повідомила, що вона давно знає ОСОБА_12 , яка живе сама по АДРЕСА_3 . ОСОБА_13 вона не знає. Позивачка сама утримує квартиру.

Окрім цього, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надала показання, згідно яких повідомила, що вона давно знає позивачку, яка проживає по АДРЕСА_3 . Вона не раз була у позивачки в гостях. ОСОБА_10 жила з ОСОБА_15 , вони купили вказану квартиру разом. ОСОБА_9 більше 20 років в цій квартирі не проживає. Де він на даний час, вона не знає.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України, про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його колишнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Суд не вбачає спірних питань про право власності позивача на вказану квартиру.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 258, 259, 263-265, 280-282, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання права власності на квартиру» задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН: НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 квадратних метрів, житловою площею 30,5 квадратних метрів.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.11.2024 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш