Справа № 446/620/20 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/1287/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

З участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №446/620/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договорів дарування недійсними

в с т а н о в и в :

24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним договору дарування приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 17.09.2018, а також договір дарування приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений 18.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з відповідачкою ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без шлюбу у період з 1999 року по 01.05.2018, вели спільне господарство, мали спільний бізнес та бюджет, фактично були подружжям. За час спільного проживання і за спільні кошти ними були придбані два спірні приміщення у м. Кам`янка-Бузька, які були зареєстровані на відповідачку. Однак, 17.09.2018 та 18.10.2018 відповідачка без його на те згоди відчужила таке нерухоме майно на користь своєї матері ОСОБА_3 . Просив визнати оспорювані договори недійсними.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договорів дарування недійсними задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення магазину площею 34,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення №1 від 17.09.2018, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М., зареєстрований у реєстрі за №486.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення магазину площею 37,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення №1 від 18.10.2018, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М., зареєстрований у реєстрі за №534.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення магазину площею 34,8 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене без повного з`ясування обставин справи. Зазначає, що спірне приміщення було придбано 10.06.2002 року. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1999 року до 01 січня 2004 року є неможливим, оскільки інститут спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу було введено в націоналне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року. У Кодексі про шлюб і сім`ю, який діяв до 01 січня 2004 року відсутні норми про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення ним спільних коштів у рахунок придбання 10.06.2002 року нежитлового приміщення площею 34,8 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_3 або його частини. Крім того, позивач не надав будь-яких доказів, що вказане майно набуте ним і ОСОБА_2 внаслідок спільної праці. Покликання суду на те, що на момент отримання такого майна у власність сторони займалися спільною працею від якої отримували дохід та мали спільний бюджет, який витрачали, в тому числі, і на придбання спірного майна, не підтверджується матеріалами справи, оскільки на той час позивач працював у ФОП ОСОБА_2 на підставі цивільно-правової угоди як найманий працівник. Укладення 21.10.2002 року договору, де ОСОБА_1 є майновим поручителем за зобов`язаннями ФОП ОСОБА_2 перед АТ «Кредит Банк (Україна)» не свідчить про те, що станом на 10.06.2002 року сторони мали спільні фінансові зобов`язання та спільною працею формували свій спільний бюджет.

Просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування нежитловго приміщення від 17.09.2018 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М., зареєстрований у реєстрі за №486 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити. В решті рішення залишити без змін.

11 липня 2024 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку, що приміщення магазину площею 34,8 було набуто у 2002 році внаслідок сільної праці сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відтак воно є об`єктом їх спільної сумісної власності. Твердження відповідача про те, що позивач працював найманим працівником не спростовує, а саме підтверджує факт спільної праці від якої вони спільно отримували дохід. Суд правильно зазначив, що на час придбання спірного приміщення у сторін народилася спільна дочка ОСОБА_4 , що підтверджує, що сторони проживали як сім`я. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

За положеннями ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 10.06.2002, який посвідчено приватним нотаріусом Приходько Н.М., продавець ОСОБА_5 продала, а покупець ОСОБА_2 купила приміщення магазину, що становить 11/100 частин всього будинку, загальною площею 34,8 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_3 вартістю 9 469 грн. (а.с.201 т.1).

Відповідно до рішення Кам`янка-Бузької міської ради №300 від 27.10.2005 року, право власності на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_3 загальною площею 34,8 кв.м вирішено оформити за ОСОБА_2 ..

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.11.2005 року ОСОБА_2 є власником магазину площею 34,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава: рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської ради від 27.10.2005 № 300 ( а.с.168 т.1).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.11.2005 ОСОБА_2 є власником магазину загальною площею 34,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.169 т.1). Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2002 року.

Відповідно до Договору дарування від 17.09.2018 року укладеного між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованою ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Приходько Н.М., реєстраційний номер №486, дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дар нежитлове приміщення магазину площею 34,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.165-166 т.1).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Договір дарування від 17.09.2002 року слід визнати недійсним.

Підставою для визнання зазначеного договору дарування недійсним, суд першої інстанції, керуючись ст. 65 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК) вважав, що сторони по справі на час придбання спірного приміщення №1 площею 34,8 кв.м по АДРЕСА_3 у 2002 році проживали однією сім`єю як чоловік і жінка, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, а відтак придбане приміщення є їх спільною сумісною власністю.

З висновками суду першої інстанції у зазначеній частині позовних вимог суд апеляційної інстанції не погоджується.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч.1ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотньої дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема, в статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу УІІ Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КЗпШіС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України прописано, що сім`ю скадають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Розглядаючи спори, пов`язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу ( стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШіС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( пункт 1статті 17, ст.18, п.2ст.17 Закону України «Про власність»).

Частиною 2 ст.112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток ( аналогічне положення містить ч.1 ст.368 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався статтею 17 Закону України «Про власність», який був чиним на час винекнення спірних правовідносин, а саме, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

У зв`язку з цим, суду під час час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

З приводу зазначеного, суд прописав, що відповідно до договору поруки № 235/МП від 21.10.2002 ОСОБА_1 є майновим поручителем за зобов`язаннями ФОП ОСОБА_2 перед АТ «Кредит Банк» (Україна)», що виникли на підставі кредитного договору № 235 від 21.10.2002.

Судом також встановлено, що на момент придбання приміщення АДРЕСА_4 відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована як ФОП, а позивач ОСОБА_1 працював у неї по цивільно-правовій угоді, тобто був найманим працівником, що свідчить про те, що на 2002 рік сторони мали спільні фінансові зобов`язання та спільною працею формували свій спільний бюджет. Тому суд прийшов до висновку, що приміщення площею 34,8 кв.м, набуте у 2002 році внаслідок спільної праці сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відтак воно є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Однак, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Аналогічні правові висновки виладені у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-102цс/15, 29 січня 2024 оку у справі № 759/10178/20.

Судом не встановлено, що між сторонами був спільний бюджет, що вони вели спільне господарство та за спільні кошти та спільною працею, не будучи у шлюбі, у 2002 році придбали приміщення площею 34,8 кв.м.

Позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення ним спільних коштів для придбання 10.06.2002 року приміщення площею 34,8 кв.м чи його частини, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім цього, позивач не довів, що вказане спірне нерухоме майно було набуте внаслідок його та ОСОБА_2 спільної праці. Працюючи у ФОП ОСОБА_2 найманим працівником по цивільно-правовій угоді, позивач ОСОБА_1 отримував заробітну плату, якою розпоряджався на свій розсуд, не доведено, що позивач та відповідач формували спільний бюджет за кошти якого придбали нерухомість.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлеих цим Кодексом.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Визнаючи недійсним договір дарування нежитлового приміщення магазину площею 34,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення №1 від 17.09.2018, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка Бузького РНО Приходько Н.М., реєстровий № 486, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, оскільки узагальнив взаємовідносини сторін, які тривали після 01.01.2004 року до 2018 року.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Тому, при відчуженні спірного нежитлового приміщення площею 34,8 кв.м 1 2002 році згоди другого з подружжя не вимагалося.

Відповідно до ч.1п.п.3,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Враховуючи те, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 1999 року по 10.06.2002 року не перебували у шлюбних відносинах, позивачем не доведено факт придбання спірного приміщення за спільні кошти чи спільну працю, висновок суду про визнання недійсним договору дарування від 10.06.2002 року є помилковим.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось , тому залишається без змін.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові- на позивача.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.п.1,2; 375; 376 ч.1 п3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року скасувати в частині визнання недійсним договору дарування від 17.09.2018 року.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 17.09.2018 року магазину площею 34,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Приходько Н.М., реєстраційний номер № 486.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261,20 грн. (Одну тисячу двісті шістдесят одну грн.. 20 коп.) судових витрат по оплаті судового збору за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк