КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15267/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі відповідача ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

у складі судді Кравченко Л. М.

від 10 червня 2024 року

у цивільній справі № 362/4645/17 Васильківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

Васильківська міська державна нотаріальна контора

про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з даним позовом в обґрунтування якого вказувала, що згідно вказаного заповіту її сестра ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом матиме вона право - відповідачці, з якою не була ні в родинних, ні в дружніх стосунках; вони є людьми різного віку і не мали та не могли мати спільних інтересів, при зустрічі та в розмовах жодного разу не згадувала про особу, на яку складено даний заповіт, за життя сестра неодноразово висловлювалася про те, що після її смерті все належне їй нерухоме та рухоме майно залишиться їй, її рідній сестрі, оскільки доля її молодшого сина невідома. Наприкінці 2016 р. рідна сестра захворіла, була госпіталізована до лікарні і як згодом з`ясувалося, у неї стався інсульт, після чого поведінка сестри почала змінюватися, сестра була тяжко хворою та перебувала в стадії реабілітації після перенесеного інсульту, заповіт, вочевидь, не відповідав волевиявленню сестри, оскільки в силу свого стану здоров`я, в тому числі й психічного стану, після перенесеного інсульту, вона під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і її волевиявлення не було вільним.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов та визнати заповіт, посвідчений 06.03.2017 р. держаним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Хоменком С.А., зареєстрований в реєстрі за №1-322, на ім`я ОСОБА_1 , недійсним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції взагалі не сприяв з`ясуванню дійсного стану здоров`я заповідачки ОСОБА_4 та її здатності власноручно здійснювати підпис на документах, формально розглянув справу, а відтак дійшов передчасних висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Між тим, наголошувала на те, що рідна сестра позивачки - заповідачка ОСОБА_4 ніяких очевидних фізичних вад не мала й могла самостійно підписувати будь-які документи, що підтверджується показами свідків; крім того, за життя мала намір залишити майно своїй похресниці, рідній племінниці - ОСОБА_5 .

Зазначала про те, що заповіт складений за півтори доби до смерті заповідача, підписаний свідками, зокрема сусідкою ОСОБА_6 , з якою у померлої були неприязні стосунки. У посвідчувальному написі державного нотаріуса Хоменка С. А. зазначено, що заповіт підписаний ОСОБА_6 через хворобу рук ОСОБА_4 Утім, у померлої, вочевидь були відсутні фізичні вади, пов`язані з відсутністю кінцівок, фалангів пальців, вади зору, слуху чи порушення мови та вона не мала встановлених з цього приводу хвороб. Після перенесеного інсульту заповідачка все робила правою рукою, у неї був відмінній зір, вона, після проведеної до інсульту операції на очах, підписувала документи без допомоги окулярів чи лінз. З огляду на таке вважає, що заповідачка за життя та на момент посвідчення заповіту не мала жодних фізичних вад чи хвороб, у тому числі рук чи очей, які б позбавляли її можливості робити письмові записи, читати та підписувати документи. Більше того, були відсутні будь-які передбачені законодавством причини для підписання та прочитання заповіту не особисто заповідачкою, а іншими особами замість неї. В оскаржуваному заповіті відсутній запис/відмітка про те, що такий був прочитаний уголос саме нотаріусом.

Також, зазначає, що не погоджується з висновком експерта, оскільки він не відповідає вимогам Закону щодо його обґрунтованості, він необ`єктивний, зроблений без врахувань всіх обставин справи, які мали значення для її вирішення, суперечить матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності. Водночас вважає несправедливим та необ`єктивним формальне покликання суду на те, що призначення повторної посмертної комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи лише затягне розгляд справи.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Від першої Васильківської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка та її представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Скаржник ОСОБА_3 , у судове засідання на виклик суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 06.09.2024 року особисто ОСОБА_3 (а.с 93, т. 3).

Подане 05.11.2024 р. й зареєстровано 06.11.2024 року представником ОСОБА_7 клопотання про вступ у справу, як представника та відкладення розгляду справи в апеляційному суді, колегією суддів залишено без задоволення, адже клопотання не містить обґрунтування неможливості прибуття представником у судове засідання. Водночас, скаржник ОСОБА_3 , яка особисто подавала апеляційну скаргу та була завчасно (за два місяці) повідомлена про дату та час судового засідання, також не повідомила суд про причини неявки до суду апеляційної інстанції у справі за її апеляційною скаргою.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Отже, підстав для відкладення розгляду не встановлено.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною сестрою позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 71 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Васильківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №133, серія НОМЕР_1 (т.1, а. с. 10).

06.03.2017 р. ОСОБА_4 був складений заповіт, за умовами якого все її майно, належне на день її смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , відповідачці у даній справі.

Також, з тексту оспорюваного заповіту слідує, що зміст ст. ст. 1241, 1254 та 1307 ЦК України ОСОБА_4 роз`яснено. У зв`язку з хворобою та похилим віком заповіт складено та посвідчено дома у заповідача за адресою: АДРЕСА_1 , о 17:20. Цей заповіт складено та підписано в 2-х примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах держнотконтори, а другий - викладений на нотаріальному бланку, видається заповідачу. Текст заповіту прочитаний заповідачу свідками: гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що міститься відповідний запис: «Ми, свідки: гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Ми, свідки: гр. ОСОБА_8 , та ОСОБА_10 , не є спадкоємцями, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом та заповідача».

Також у заповіті міститься застереження про те, що свідкам роз`яснено зміст ст. 1255 ЦК України про те, що вони не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту та його змісту.

У зв`язку з хворобою очей, рук та похилим віком заповідача, на її особисте прохання та за її дорученням після прочитання свідкам тексту заповіту в голос документ в присутності заповідача, свідків і нотаріуса підписано гр. ОСОБА_6 , яка зареєстрована за місцем проживання в АДРЕСА_1 , про що зазначено у тексті заповіту перед підписами.

Заповіт містить також підпис ОСОБА_11 , підписи свідків - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та засвідчувальний напис про те, що «Цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_14 , державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Київської обл. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 має поганий зір та не може прочитати текст заповіту вголос, за її дорученням, в її та моїй, нотаріуса, присутності, текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними нею свідками: ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . У зв`язку з хворобою рук ОСОБА_4 , за її дорученням текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірена. Особи свідків, прочитали заповіт вголос до його підписання і поставили свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірена. Особу ОСОБА_6 , яка підписала заповіт у моїй присутності, встановлено, її дієздатність перевірена. У зв`язку з хворобою та похилим віком заповіт складено та посвідчено за адресою: АДРЕСА_1 , о 17:20, зареєстровано в реєстрі за №1-322» (т. 1, а. с. 11, 36).

Матеріалами спадкової справи Васильківської міської державної нотаріальної контори від 05.05.2017 р. за №72/2017, підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись із заявами про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 (т.1, а с. 27-47).

Звертаючись до суду,з даним позовом, позивач вказувала, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 волевиявлення сестри не було вільним, оскільки в силу свого стану здоров`я, в тому числі й психічного стану, після перенесеного інсульту, вона під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а заповіт не був прочитаний нотаріусом, а свідками, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦПК України

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоведено, що на час складання заповіту - 06.03.2017 р., ОСОБА_15 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, та дійшов висновку про те, що, що волевиявлення заповідача на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Відповідно до висновку судового-психіатричного експерта № 263 ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», виконаного відповідно до вимог ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2020 р., на момент посвідчення заповіту 06.03.2017 р. ОСОБА_15 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезу (згідно з МКХ-10: F 06.6), за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2 а.с.109-118).

Перебування ОСОБА_4 в адекватному стані, а також те, що за своїм психічним станом остання усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними також встановлено судом першої інстанції на підстав показів свідків ОСОБА_8 , яка є головою вуличного комітету, ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_16 , які спілкувались з ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 та ОСОБА_10 провідували її і в лікарні.

Зокрема, свідок ОСОБА_8 яка є головою вуличного комітету їхнього мікрорайону, повідомила, що ОСОБА_4 була адекватною людиною, вона її відвідувала і в лікарні, і вдома, вона завжди була доглянутою, чистою, отримувала ліки. ОСОБА_4 попросила ОСОБА_17 викликати нотаріуса, щоб скласти заповіт. Вона розуміла, що складає заповіт.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що приїжджав з дружиною до ОСОБА_18 в лікарню, також приїжджали додому її провідати через тиждень, вона була доглянута і вони з нею спілкувалися, у неї тільки рука погано працювала. Нотаріус запитав її декілька разів, чи вона розуміє, що підписує заповіт, і вони засвідчили цей заповіт. ОСОБА_19 впізнавала оточуючих, дивилася телевізор, нормально себе почувала, говорила, що вона нічого родичам не віддасть.

Свідок ОСОБА_6 (що є сусідкою ОСОБА_19 ) суду показала, що ОСОБА_20 не підписувала заповіт, оскільки у неї не працювали руки. Вона, ОСОБА_6 , підписувала заповіт, нотаріус прочитав статтю закону. ОСОБА_19 не могла підписатися, не вставала взагалі, сама не могла їсти. Весь час ОСОБА_19 була адекватною людиною, ні з ким не ворогувала.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що знає ОСОБА_4 20 років, як працювала листоношею. Коли вона прийшла до неї додому, то ОСОБА_4 була адекватна, лежала, балакала з нею, впізнала її, дозволила, щоб розписалися за неї про отримання пенсії.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою суду першої свідчень ОСОБА_21 та ОСОБА_5 (що є доньками позивача), оскільки останні є особами, що опосередковано заінтересовані у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а отже такі покази судом обґрунтовано не взяті до уваги при встановленні того, чи була здатною ОСОБА_4 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій. Водночас судом підставно враховано, що своїми показаннями свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_5 та ОСОБА_22 не підтвердили наявність у померлої стану, який би міг їй заважати сприймати оточуючі події та не усвідомлювати значення своїх дій та їх наслідки.

Отже, висновок судово-психіатричного експерта № 263 ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», виконаний відповідно до вимог ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2020 р., є обґрунтованим, складений комісією експертів, які мають високий кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та значний досвід роботи за спеціальністю, узгоджується з показами свідків, допитаних судом першої інстанції, та іншими зібраними у справі доказами та дає чітку та однозначну відповідь про усвідомлення спадкодавцем в момент складання заповіту значення своїх дій та наявності можливості керувати ними.

Під час апеляційного перегляду клопотань про призначення повторної експертизи стороною позивача не заявлялося.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що на момент посвідчення заповіту 06.03.2017 р. заповідачка ОСОБА_15 заповідачка була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять і вході судового розгляду здобуто не було, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо аргументу апеляційної скарги про не призначення судом першої інстанції повторної експертизи, колегія суддів виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було обґрунтовано яким матеріалам справи суперечить висновок експерта, не наведено підстав, які свідчать про наявність сумнівів у його правильності, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення повторної експертизи відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному заповіті відсутній запис/відмітка про те, що такий був прочитаний уголос саме нотаріусом, колегія суддів відхиляє, адже дійсність заповіту законом не пов`язується із наявністю/відсутністю такого напису.

Так, відповідно до положень частини другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. За змістом частини четвертої статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). У такому разі відповідно до вимог частин 5-6 ст. 1253 ЦК України свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому й у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Обставин про те, що волевиявлення заповідача залишити своє майно ОСОБА_1 , яка здійснювала за нею догляд, не було вільним та не відповідало її волі, не встановлено, а наявність у ОСОБА_15 хвороби рук та очей й неможливість у зв`язку з цим підписати заповіт особисто підтверджується підписами двох свідків, та вказівкою у посвідчувальному написі на причину, з якої текст заповіту не міг бути підписаний заповідачем особисто. Відповідним записом у заповіті, а також показами свідків підтверджено, що заповіт був зачитаний вголос свідками.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко