Справа № 346/7065/23
Провадження № 22-ц/4808/1182/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Геника Андрія Васильовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року, ухвалене в складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування частково недійсним,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування частково недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 17.06.2009 року належали 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також частини земельної ділянки площею 0,1485 га за адресою: АДРЕСА_1 . Власником інших 61/100 частин вказаного будинку та земельної ділянки була його племінниця ОСОБА_3 , яка хоч і зареєстрована за вказаною адресою, однак постійно проживає в АДРЕСА_2 .

З 2010 року в належній позивачу частині будинку за його згодою проживала із сім`єю онука його сестри - ОСОБА_4 , яка разом зі своїм чоловіком допомагали йому по господарству та матеріально, відремонтували його частину будинку, провели газ, обробляли земельну ділянку, доглядали за будинком. Наприкінці лютого 2022 року ОСОБА_4 виїхала за кордон. Позивач залишився без сторонньої підтримки, яку потребує за станом здоров`я, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи, і йому важко себе самостійно обслуговувати. За висновком лікарів він потребує постійного амбулаторного, а також операційного лікування (ендопротезування правого колінного суглобу), що є дороговартісним, а єдиним його доходом є пенсія в сумі 3671,16 грн.

Восени 2022 року син ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 запропонував позивачу подарувати йому частину будинку, а взамін пообіцяв, що позивач зможе надалі проживати в ньому, а відповідач і його мати доглядатимуть за ним та допомагатимуть матеріально, оплачуючи його лікування. Оскільки позивач перебував у важкому моральному та матеріальному становищі, коштів на операцію колін, які нестерпно боліли, не вистачало, не здатний до самообслуговування, а також враховуючи, що відповідач є онуком його рідної сестри, він довірився йому і погодився на укладення вкрай невигідної для нього угоди.

12.12.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, за яким позивач та ОСОБА_3 передали ОСОБА_1 у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,1485 га, що знаходяться за вищевказаною адресою.

Проте, після укладення цього договору відповідач жодного догляду за позивачем не здійснює, матеріальної допомоги не надає та вказує, щоб він покинув будинок, оскільки має намір його продати.

Позивач зазначає, що коли б він не перебував у таких важких умовах, а саме поганий стан здоров`я, постійний біль у колінах і потреба операції, неможливість самостійно утримувати будинок та необхідність сторонньої допомоги, він би не укладав цього договору.

У зв`язку з цим змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Просить визнати Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 12.12.2022 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В., недійсним в частині дарування ОСОБА_2 . ОСОБА_1 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 12.12.2022 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №3061, в частині дарування ОСОБА_2 ОСОБА_1 39/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд та земельної ділянки, площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1073 гривні 60 копійок судових витрат.

Представник ОСОБА_1 адвокат Геник А.В. на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд не забезпечив принцип змагальності сторін, оскільки, будучи повідомленим про те, що сторона знаходиться за кордоном, не вжив заходів до повноти розгляду справи, не затребував оригінал розписки, обмежився лише сумнівами в доводах сторони відповідача.

Зазначає, що вчинений між сторонами правочин не порушує норм законодавства, відповідає вимогам ЦК України, а волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній внутрішній волі. Вважає, що позивач, будучи повністю дієздатним, вчинив оспорюваний правочин, знаючи про всі його правові наслідки. Доказом цього є також нотаріальне посвідчення договору.

Вважає, що доцільно було провести допит приватного нотаріуса, який посвідчував цей договір.

Посилається на те, що договір дарування не передбачає обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Також третя сторона цього договору ОСОБА_3 не оспорювала цей договір і відсутні підстави вважати, що вона діяла під впливом помилки. А відповідно до практики Верховного Суду в постанові від 26.09.2019 року у справі №389/1809/16-ц для визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України у зв`язку з помилкою суд має встановити, що обидві особи дарувальники вчинили правочин під впливом помилки.

Також на момент звернення позивача до суду (24.11.2023 року) відповідач не був власником відчуженого житлового будинку, а сам дарунок не був збережений. 10.11.2023 року на підставі договору купівлі-продажу проведена його державна реєстрація по 1/2 частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відтак, у позивача немає підстав вимагати визнання спірного договору дарування недійсним в частині.

Просить рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача адвокат Бойчук Н.П. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Вказує, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, приймав в ній участь, надавав суду пояснення, в тому числі про те, що позивач є його родичем, потребує сторонньої допомоги, іншого житла не має. При цьому, ні позивач, ні відповідач у своїх поясненнях не посилалися на наявність якоїсь розписки.

Зазначає, що позивач просив визнати спірний договір недійсним як такий, що укладений внаслідок тяжких обставин, на вкрай невигідних для нього умовах (ст. 233 ЦК України), а не внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України) як стверджує апелянт. Тому підстав для врахування зазначеного висновку Верховного Суду у суду не було.

Вважає, що сама по собі та обставина, що житловий будинок відчужений не є підставою для скасування рішення суду. Адже для визнання договору недійним наявність таких підстав має встановлюватися на момент укладення цього договору. І про те, що спірне майно було в подальшому відчужене, відповідач суду не повідомив, а позивачу це відомо не було.

Також ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування будинку, а не його розірвання. Тому посилання апелянта на практику Верховного Суду, яка регулює розірвання такого договору, вважає недоречним.

Заперечує щодо стягнення на користь апелянта витрат на правову допомогу.

Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт та його представник адвокат Геник А.В. в судове засідання суду апеляційного суду не з`явилися. Адвокат Геник А.В. вчетверте подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його захворюванням.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Представник позивача адвокат Бойчук Н.П. в судовому засіданні суду апеляційного суду в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що подане нею раніше клопотання про залучення третіх осіб у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтримує.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17 червня 2009 року у справі №2-64/2009 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 на 61/100 частину цього будинковолодіння з виділенням окремих приміщень (т. 1, а.с. 176-177).

Відповідно до Довідки №1250, виданої 28.10.2008 року Воскресинцівською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, за господарством по АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,1485 га згідно Державного акту на право власності на землю №249 від 29.11.1994 року серії ІФ-07-08-2/000264 (т. 1, а.с. 15).

12.12.2022 року між ОСОБА_2 (дарувальник 1), ОСОБА_3 (дарувальник 2) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3061, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безоплатно передали у власність ОСОБА_1 належний їм на праві спільної часткової власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 2, 5 даного Договору документом, який підтверджує право спільної часткової власності дарувальників на відчужуваний житловий будинок є рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.06.2009 року (cправа №2-64). Документом, що підтверджує право власності дарувальника 1 на відчужувану земельну ділянку є Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 23.11.2022 року за реєстровим №2952. Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у витязі (інформації) з Державного речових прав на нерухоме майно №344398302 від 28.08.2023 року (т. 1, а.с. 17-20, 21-22).

Встановлено також, що згідно з даними Довідки серії МСЕ №0263991 від 18.02.2010 року, виданої спеціалізованою психіатричною МСЕК Івано-Франківським бюро медико-соціальної експертизи, ОСОБА_2 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи довічно та вказано, що йому протипоказана важка фізична праця з психоемоційним напруженням (т. 1, а.с. 13-14).

У Довідці №281, виданій 13.09.2023 року структурним підрозділом «Поліклініка «КНП «Коломийська ЦРЛ» Коломийської міської ради, зазначено, що ОСОБА_2 перебуває під диспансерним наглядом у дільничного травматолога з діагнозом: двобічний гонартроз ІІІ; потребує оперативного лікування (ендопротезування правого колінного суглобу) (т. 1, а.с. 16).

Відповідно до Довідки №1776/03.1, виданої 13.09.2023 року Відділом обслуговування громадян №8 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 перебуває на обліку у вказаному відділі і отримує пенсію по інвалідності (ІІІ група загальне захворювання довічно) (т. 1, а.с. 11).

Згідно Довідки про доходи №1006 5507 0407 1007, виданої 13.09.2023 року Управлінням обслуговування громадян №12 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, з квітня по вересень 2023 року ОСОБА_2 отримував пенсію по інвалідності в сумі 3671,16 грн. щомісячно (т. 1, а.с. 12).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору дарування частини будинковолодіння, посилаючись на те, що такий укладено під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-третя, п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2766цс16 зроблено висновок, що «правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Такі ж висновки містяться в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі №130/2480/22 (провадження №61-10133св24).

А постанові від 16 жовтня 2023 року у справі №523/1323/20 (провадження №61-6792св22) Верховний Суд зазначав, зокрема, що з урахуванням установлених обставин справи (стан здоров`я позивача) суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вказаний правочин був вчинений дарувальником під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки дарування квартири дочці (передання майна в дар) здійснено в обмін на догляд і допомогу.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Задовольняючи позов про визнання частково недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 2010 року є особою з інвалідністю ІІІ групи, людиною похилого віку та за станом здоров`я потребував стороннього догляду, у період укладення спірного правочину та задовго до його укладення має відповідні вади здоров`я, потребує оперативного втручання, а також отримує незначну пенсію по інвалідності, вказаний будинок (його частка) є його єдиним житлом. І саме під дією вказаних тяжких для нього обставин для усунення або зменшення таких він вважав за необхідне укласти оспорюваний правочин, про що стверджував у позовній заяві та під час судового розладу, а також зазначили допитані свідки. Отже вказаний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах, його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України в частині дарування позивачем відповідачу 39/100 частин належного йому житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки.

Однак, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №387267321 від 17.07.2024 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , 10.11.2023 року зареєстровано на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/2 частки на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер:1359, виданий 10.11.2023, видавник: Маркелова І.М., приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 213-214).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до стаття 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 (провадження №61-9953св20) вказав, що визначення у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав особи, яка вважає. що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб. які мають відповідати за позовом. незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Колегією суддів встановлено, що позов в цій справі подано 25.11.2023 року, рішення місцевого суду ухвалено 18.06.2024 року, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали власниками спірного житлового будинку 10.11.2023 року. Отже, позивач і суд першої інстанції зобов`язані були застосувати процесуальну норму щодо залучення нових власників майна до участі у спорі (статті 50-53 ЦПК України).

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не залучив до участі у справі власників спірного майна, чим допустив порушення вимог процесуального права, прав і охоронюваних законом інтересів власників.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі №462/432/17 (провадження №61-511св23).

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що згідно з цивільним процесуальним законом на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цього позову.

Наведене узгоджується також з висновками Верховного Суду в постанові 30 липня 2020 року у справі №645/5298/16-ц (провадження №61-15072св18).

Крім того, як зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20)), позовна вимога про визнання недійним договору дарування, якщо є новий договір щодо спірного майна, внаслідок чого змінився власник майна, є неефективним способом судового захисту й не відновить порушене право позивачки, а судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Таким чином апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Геника Андрія Васильовича слід задовольнити, рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Геника Андрія Васильовича задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування частково недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.