ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8260/24 Справа № 191/4973/23 Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Нугаєвої Валерії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову вказував, що в липні 2010 року він придбав у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі він вирішив продати належний йому житловий будинок, але для оформлення договору купівлі - продажу необхідно було виготовити кадастровий номер на земельну ділянку, на якій він розташований. Під час виготовлення кадастрового номеру земельної ділянки йому стало відомо, що вона знаходиться у власності попередньої власниці будинку ОСОБА_3 , їй присвоєний кадастровий номер :01:310:0013. Технічна документація щодо поділу та об`єднання земельних ділянок була виготовлена 04 грудня 2011 року, державна реєстрація земельної ділянки відбулася 30 травня 2012 року, державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №327092, зареєстрований за № 00187, підтверджуючий право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , виготовлений 30 травня 2012 року. Тобто, ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, вже після набуття ним права власності на вказаний житловий будинок. ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , єдиною спадкоємицею померлої є її дочка - ОСОБА_2 , тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0798 га., кадастровий номер :01:310:0013, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Нугаєва В.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність. Позивач придбав у ОСОБА_3 житловий будинок та саме вона приховала той факт, що на час продажу її право власності на земельну ділянку не оформлене. Звертає увагу на ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 123 ЗК України.

22 жовтня 2024 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наголошує на тому, що її матір не продавала будинок позивачу. Зі слів матері вона знала, що мати брала у нього в борг кошти на лікування батька. Вказує про намір оскаржити рішення, яким за позивачем визнано право власності на будинок.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2010 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності, в цілій частині, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2010 року, що набрало законної сили 20 липня 2010 року.

Згідно Розпорядження Синельниківського міського голови від 16 лютого 2016 №31-р, перейменовано назву АДРЕСА_1 .

Попереднім власником вказаного будинку була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і яка за життя набула, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано Державний акт від 30 травня 2012 року Серії ЯК №327092, зареєстрований за №00187.

Відповідно до наданої суду копії спадкової справи №340/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 .

З копії Витягу з Реєстру територіальної громади про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за період з 28 липня 2023 року по 01 лютого 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 , є зареєстрованою з 14 травня 2008 року ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 була зареєстрована в період з 14 травня 2008 року до 28 липня 2023 року.

Наразі, відповідачка ОСОБА_2 є зареєстрованою за вказаною адресою та проживає за нею.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач, набувши з 20 липня 2010 року у власність житловий будинок, який нерозривно пов`язаний з земельною ділянкою, на якій він розміщений, більш як 20 років не порушував питання про підставу користування даною земельною ділянкою чи її переходу у його власність, тобто не вживав заходів щодо належного закріплення за собою відповідного права, одночасно будучи обізнаним про те, що за даною адресою мешкала ОСОБА_3 , як попередній власник, до дня смерті так і відповідачка, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 міг довідатися про своє порушене право до спливу трирічного строку позовної давності пред`явленої вимоги.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач посилаючись на те, що в липні 2010 року придбав у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та оскільки право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 було оформлене вже після набуття ним права власності на вказаний житловий будинок, та наразі ОСОБА_3 померла, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0798 га, кадастровий номер :01:310:0013, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати, що відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

За статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач набув право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2010 року, що набрало законної сили 20 липня 2010 року .

Вказаним рішенням зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 25 травня 2010 року, відбувся договір купівлі-продажу житлового будинку.

В той же час, право власності на земельну ділянку виникло у ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер :01:310:0013, 30 травня 2012 року, оскільки саме 30 травня 2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №327092, зареєстрований за № 00187. Тобто у ОСОБА_3 було відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з набуттям позивачем права власності домоволодіння, які розташовані на спірній земельній ділянці, до нього, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку. Позову з інших підстав не заявлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач придбав у ОСОБА_3 житловий будинок та саме вона приховала той факт, що на час продажу її право власності на земельну ділянку не оформлене, колегія суддів не бере до уваги з вище наведених підстав.

Доводи апеляційної скарги про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог відхиляються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Нугаєвої Валерії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида