РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого Плотникова Н.Б.

при секретарі Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аваліст»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 10.11.2023 р. до Охтирського міськрайонного суду Сумської області надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Аваліст» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій ТОВ «Фінансова компанія «Аваліст» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аваліст» заборгованість за кредитним договором № від 05.02.2021 р. в розмірі 21851,38 грн., з яких: 20989,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1,82 грн. сума заборгованості за відсотками по кредиту, 860,56 грн. сума по сплаті комісії по кредиту. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.02.2021 р. між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № , відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 20989,00 грн. строком до 05.02.2022 р. зі сплатою щомісячної комісії за управління кредитом 3 % від суми кредиту та сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 0,01 % річних. 17.12.2021 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Аваліст» було укладено договір факторингу № 17/12/21, відповідно до якого було відступлено право вимоги до відповідача за кредитним договором № . Згідно реєстру боржників станом на 17.12.2021 р. відповідач має заборгованість за кредитним договором в сумі 21851,38 грн. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18.12.2023 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи

10.01.2023 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що відповідач не визнає позовні вимоги, мотивуючи тим, що відповідач не укладав кредитний договір № від 05.02.2021 р. та не підписував його. Відповідач ніколи не проживав у АДРЕСА_1 , та не перебував у м. Київ станом на 05.02.2021р. Відповідач ніколи не користувався мобільним телефоном НОМЕР_1 , не брав кредиту та взагалі не є клієнтом АТ «ОТП БАНК». Відповідач звернувся з заявою до Охтирського РВП ГУНП в Сумській області за №14147 про скоєння кримінального правопорушення, так як він кредиту не брав та кредитного договору не укладав. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в письмовій заяві просить справу розглянути у відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Собина П.М. в судовому засіданні просять відмовити в задоволенні позовних вимог, пояснивши, що ОСОБА_1 кредитні кошти не отримував, кредитного договору не підписував. Крім того, просять стягнути з позивача та користь відповідача понесені судові витрати.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до умов Кредитного договору № від 05.02.2021року АТ «ОТП Банк» надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: розмір, валюта та цільове використання кредиту: 20499,00 грн. на придбання товару у продавця ТОВ «САВ-Дістрибьюшн», 490,00 грн. на сплату додаткових послуг, а саме: послуга «СМС+Довідка». Загальний розмір кредиту 20989,00 грн., дата остаточного повернення кредиту 05.02.2022 р. зі сплатою щомісячної комісії за управління кредитом 3 % від суми кредиту та сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 0,01 % річних.

Відповідно до договору факторингу № 17/12/21, укладеного 17.12.2021 р. між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Аваліст», Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Факторові право грошової вимоги до боржника в розмірі портфеля заборгованості, яке виникло у Клієнта внаслідок укладення з боржниками кредитних договорів та надання Клієнтом боржникам кредитних коштів, зокрема, АТ «ОТП Банк» передає позивачу ТОВ «ФК «Аваліст» право вимоги за кредитним договором № від 05.02.2021 р. на суму 20989,00 грн. (а.с. 18-33).

Відповідач ОСОБА_1 стверджує, що він особисто не підписував Кредитний договір № від 05.02.2021 р., кредиту не брав та взагалі не є клієнтом АТ «ОТП Банк». Підпис в кредитному договорі від його імені зроблений невідомою особою та є підробленим.

За клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 02.07.2024 р. було призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: «Чи виконаний підпис в кредитному договорі № від 05.02.2021 р., укладеному між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , від імені ОСОБА_1 особисто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи іншою особою?».

Відповідно до Висновку експерта Сумського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. засл. Проф.. М.С. Бокаріуса» № 660 від 21.10.2024 р. підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № від 05.02.2021 р. у графі «Позичальник/Клієнт: ОСОБА_1 », у рядку « ОСОБА_1 », виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с 148-154).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду 16 червня 2020 року у постанові по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідачем ОСОБА_1 заперечується факт укладення та підписання ним Кредитного договору № від 05.02.2021року.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77ЦПК України), допустимими (стаття 78ЦПК України), достовірними (стаття 79ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до Висновку експерта Сумського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. засл. Проф.. М.С. Бокаріуса» № 660 від 21.10.2024 р. підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № від 05.02.2021 р. у графі «Позичальник/Клієнт: ОСОБА_1 », у рядку « ОСОБА_1 », виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с 148-154).

Доказів, які б спростовували висновок експерта, матеріали справи не містять.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не підписував кредитний договір № від 05.02.2021 р.

Представником відповідача було долучено до матеріалів справи копію паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , виданого Охтирським МС УДМС України в Сумській області 08.05.2014 р. (а.с. 92).

При цьому фотокартка в паспорті, наданому представником відповідача, не відповідає особі з фотокартки в паспорті серії НОМЕР_2 , виданому на ім`я ОСОБА_1 , 30.04.1998 Охтирським МС УДМС України в Сумській області, який був наданий банку під час укладання спірного кредиту та долучений банком до позовної заяви (а.с. 86).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 стало відомо про використання невідомою особою паспорту на його ім`я з метою отримання кредитних коштів, відповідач звернувся до Охтирського РВП ГУНП в Сумській області з заявою про вчинення невідомою особою кримінального правопорушення, яка була зареєстровано в ЖЕО за № 14147.

Надані позивачем рахунок ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» на оплату товару смартфону APPLE, платіжне доручення на сплату авансу за товарним кредитом, видаткова накладна №БВФТ-0135-44459828 від 05.02.2021 р., фіскальний чек від 05.02.2021 р. на суму 26499 грн., акт приймання-передачі товару/послуг від 05.02.2021 р., рахунок-фактура від 04.02.2021 р. на товар, - не підтверджує факту отримання саме відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, оскільки відповідно до умов кредитного договору № від 05.02.2021 р. кредитні кошти АТ «ОТП БАНК» були перераховані на рахунок продавця - ТОВ «САВ-Дістрибьюшн», тобто відповідач особисто їх не отримував, крім того, позивачем не доведено, що підписи у видатковій накладній та в акт приймання-передачі товару належать саме відповідачу ОСОБА_1 .

Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що відповідач не підписував Кредитний договір № від 05.02.2021 р., на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість, що підтверджується висновком експерта за результати проведеної судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 660 від 21.10.2024 р., проведеного Сумського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. засл. Проф.. М.С. Бокаріуса», позивач не довів зворотного.

За таких обставин № від 05.02.2021 р. не може вважатись укладеним у відповідності до вимог статті 203, 1054ЦК України, з дотриманням обов`язкової письмової форми за статтею 1055ЦК України, а тому не породжує зобов`язань для ОСОБА_1 , які випливають з його умов, щодо повернення кредитних коштів.

Доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку по наданню відповідачу кредитних коштів та відповідно отримання відповідачем цих коштів у користування, суду не надано.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Недоведеність кредитних зобов`язань відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аваліст», а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Щодо вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем понесені судові витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9466,00 грн.(а.с. 146) та витрати за професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано копію угоди про надання правничої допомоги від 21.12.2023 р., додаток до угоди від 21.12.2023 р., акт приймання-передачі виконаних робіт від 02.12.2024 р.

За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представником відповідача - адвокатом Собина П.М., оскільки дії, виконані адвокатом по справі, враховуючи невелику складність справи, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатом.

З урахуванням наведеного, критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати у сумі 14466,00 грн. грн. (5000,00 витрат на правову допомогу + 9466,00 грн. витрат на проведення експертизи).

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 15, 16, 509, 201-297, 509, 526, 626, 628, 638, 1046, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аваліст» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аваліст» (, вул. Деревлянська, 10 А м. Київ, 04119) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) 14466,00 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду Н.Б. Плотникова