УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 336/3677/19

провадження № 61-14861ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецов Ілля Сергійович, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження

у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Комунальне підприємство «Водоканал»

(далі - КП «Водоканал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

КП «Водоканал» у період з 01 серпня 2011 року до 30 квітня 2019 року надавало відповідачам послуги з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення у вказану вище квартиру, проте відповідачі заборгованість за надані послуги не сплатили навіть частково.

Посилаючись на те, що відповідачки є користувачами послуг, які надає позивач, цей факт є безспірним та беззаперечним, відсутність договору між сторонами не позбавляє позивача права отримати оплату за фактично надані послуги, КП «Водоканал» просило суд стягнути зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення у сумі 38 845,69 грн.

Шевченківський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 23 вересня

2019 року позов КП «Водоканал» задовольнив.

Стягнув солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь

КП «Водоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення за період

з 01 серпня 2011 року до 30 квітня 2019 року у розмірі 38 845,69 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачки від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, з заявою про їх відсутність у квартирі до позивача не зверталися, офіційний документ, що підтверджує їх відсутність у житловому приміщенні, не надавали, однак послуги не оплачували. Надані позивачем докази та розрахунки не спростовані відповідачками та не надано доказів про те, що заборгованість ними погашена повністю або частково. Тому наявні підстави для стягнення з відповідачок суми боргу за комунальні послуги в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 10 жовтня 2024 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 вересня 2019 року відмовив на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга подана після спливу значного строку з дня складення повного тексту судового рішення особою, повідомленою належним чином про розгляд справи, залученою до участі у справі, а тому, враховуючи відсутність доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили, наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження на підтставі частини другої статті 358 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій 06 листопада 2024 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецов І. С., просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 15 листопада 2024 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення вказаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці: надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому розмірі. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

20 листопада 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» на виконання вимог ухвали суду від 15 листопада 2024 року від

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецов І. С., надійшла заява про усунення недоліків.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 15 листопада 2024 року, усунуті.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що з 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 проживала і була зареєстрована за іншою адресою, ніж та, за якою надавалися комунальні послуги, а тому не могла отримувати процесуальні документи.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу і перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Проте, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи заявниці про наявність поважних причин для пропуску строку на звернення з апеляційною скаргою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Об`єктом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 вересня 2019 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права, зокрема на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі статтею 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Частиною другою статті 358 ЦПК України визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження

№ 14-29цс24) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що «сторона у справі має проявляти інтерес щодо ходу її розгляду судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску. Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.

Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України) не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадам (принципам) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається)».

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 301/2320/15-ц (провадження

№ 61-9348св22) Верховний Суд зазначив, що «з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення».

У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження

№ 14-29цс24) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання в справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

Суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи містять поштове повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , а саме: копії ухвали суду першої інстанції про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного провадження у цій справі, а також копії позовної заяви з доданими матеріалами. Копія рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 вересня 2019 року отримана особисто ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року, що також підтверджується поштовим відправленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, заявниця була беззаперечно обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційний суд, враховуючи вказані вище норми процесуального права, виходив із того, що апеляційна скарга на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 вересня 2019 року подана заявницею 04 жовтня 2024 року, тобто через п`ять років з моменту проголошення судового рішення. Заявниця не надала доказів, що протягом такого тривалого періоду часу вона не мала можливості дізнатися про наявність оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 повідомлялася про розгляд справи належним чином, однак не скористалася своїми процесуальними правами на подання апеляційної скарги у визначений процесуальним законом строк за відсутності обставин непереборної сили, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, правильно застосувавши положення частини другої

статті 358 ЦПК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що виключні випадки для поновлення річного строку на апеляційне оскарження відсутні, що має наслідком відмову у відкритті апеляційного провадження.

Зазначені ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецов І. С., у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками суду і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.

Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи. Посилання особи на свою необізнаність не може розцінюватися як безумовний факт підтвердження або спростування таких обставин.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ

у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що судові повістки ОСОБА_1 не отримувала, підпис на них їй не належить і вона не була присутньою за адресою відправлення не є підставою для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки відсутні обставини непереборної сили відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку (таких як повідомлення про зміну місця проживання, довідка з відділення пошти про те, що вона не отримувала судову повістку тощо), заявниця не надала.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецов Ілля Сергійович, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк