Справа № 454/3800/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/686/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Львів

Справа № 454/3800/20

Провадження № 22ц/811/686/24

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокалі 27 грудня 2023року у складі судді Веремчука О.А. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,-

встановив:

16 листопада 2020 року ОСОБА_5 (після реєстрації шлбу 18 грудня 2021 року з ОСОБА_6 прізвище змінено на « ОСОБА_7 ») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на його частину. В обґрунтування позову посилається на те, що у 2002 році він познайомився з відповідачем. Вказує, що 2003 року вони (сторони) вирішили жити разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Стверджує, що він (позивач) перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, про що відповідачу було відомо, однак це влаштовувало сторони. Зазначає, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2006 року розірвано шлюб між ним ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_8 . Однак, після офіційного розірвання шлюбу його іншого шлюбу, сторони шлюбу не реєстрували та продовжували проживати у фактичних шлюбних відносинах. Вказує, що з 2005 по 2007 рік вони (сторони) проживали і працювали разом в росії, де перебували на заробітках, а з 2007 року до часу припинення спільного проживання з ініціативи відповідача (жовтень 2020 року) - у АДРЕСА_1 в квартирі, що належить на праві власності матері відповідача. Посилається на те, що з 2003 року до жовтня 2020 року вони (позивач та відповідач) проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу разом однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно, разом працювали, надавали один одному матеріальну та моральну підтримку, піклувалися один про одного. У вказаний період вони (сторони) двічі перебували на відпочинку в державі Ізраїль. Зазначає, що за час перебування у фактичному шлюбі сторонами 21 жовтня 2015 року придбано за спільні кошти однокімнатну квартиру у АДРЕСА_2 , загальною площею 48,7 кв.м, яка була зареєстрована за відповідачем. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 1169518. В цій квартирі за їх спільні кошти проведено капітальний ремонт. 17 серпня 2018 року сторонами за ціною 10 800 доларів США придбано транспортний засіб Volkswagen PassatB7, 2011року випуску, держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 колір синій VIN код НОМЕР_2 , який також зареєстровано за відповідачем. 14 лютого 2020 року сторонами за спільні кошти придбано однокімнатну квартиру ( АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв.м, яка також була зареєстрована на відповідачем. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 35492586. Вказує, що за час спільного проживання сторін він (позивач) виїжджав на заробітки за межі України, займався вантажними перевезеннями, а відповідач залишалася в Україні та підробляла, займаючись випічкою на замовлення та домашнім побутом. У 2012 році йому ( ОСОБА_5 ) встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням. В зв`язку із обмеженням працездатності він (позивач) перестав їздити на роботу за кордон, а основними коштами для існування сім`ї були раніше заощадженні кошти та кошти батьків сторін. Посилається на те, що зазначене майно було придбано за час його (позивача) проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу за їх спільні кошти. Вважає, що це майно є їх спільною сумісною власністю, таке підлягає поділу. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2003 року до жовтня 2020 року. Ухвалено визнати спільною сумісною власністю майно, набуте сторонами за час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року до жовтня 2020 року: однокімнатну квартиру у АДРЕСА_2 загальною площею 48,7 кв.м; транспортний засіб Volkswagen Passat В7 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код НОМЕР_2 ; однокімнатну квартиру у АДРЕСА_4 загальною площею 26,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_9 право власності на: частину однокімнатної квартири у АДРЕСА_2 загальною площею 48,7 кв.м; частину транспортного засобу Volkswagen Passat В7 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код НОМЕР_2 ; частину однокімнатної квартири у АДРЕСА_4 загальною площею 26,5 кв.м.

Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати. Вказує, що сім`ї ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є знайомими, проживають у невеликому населеному пункті у м. Сокалі, але жодних доказів ведення ними спільного господарства немає. Мати позивача, яка працює за кордоном, передавала їй кошти для позивача, оскільки він негативно характеризувався, лікувався від алкогольної залежності, на що були необхідними кошти. Кошти матері позивача нею (відповідачем) не використовувались. Зазначає, що вона знайома з ОСОБА_5 , були разом з ним на заробітках, проте вони мали кожен свої особисті кошти, які витрачали кожен на свої потреби. Стверджує, що жодних коштів матері позивача на власні потреби вона (відповідач) не використовувала, оскільки мала стабільні заробітки та отримувала кошти від своєї матері - ОСОБА_12 , яка вже близько 20 років перебуває на роботі в Італії. Отримання коштів від матері позивача пояснює тим, що ОСОБА_5 його мати не довіряла через його поведінку. Вказує, що позивач протягом зазначеного періоду проживав у себе вдома у м. Сокалі, на АДРЕСА_5 . Стверджує, що квартира у АДРЕСА_2 придбана за її (відповідача) кошти, а також за кошти її матері. Автомобіль VolkswagenPassat B7 у 2018 році придбаний за її кошти та кошти матері і тому зареєстрований за нею ( ОСОБА_3 ). Квартира у АДРЕСА_4 придбана 14 лютого 2020 року за кошти її (відповідача) матері. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю, цю обставину вона заперечує.

З аслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним.

Сторони більше шістнадцяти років проживали однією сім`єю в квартирі, що належить на праві власності матері відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Вони організували спільний побут, вели спільне господарство, готували їжу, підтримували відносини як чоловік та жінка, зустрічали спільних знайомих та родичів, ремонтували житло, придбавали побутову техніку, одяг та необхідні речі, святкували свята. Позивач не міг проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки дана квартира знаходиться в нежитловому стані (квартиру підготовлено до проведення капітального ремонту), що підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов. Сторони користувалися квартирою матері відповідача як постійним житлом, спільно несли витрати по її утриманню, проводили в квартирі поточний ремонт та сплачували комунальні платежі за користування нею, їх об`єднував спільний побут та спільний бюджет, який складався з щоденних витрат на продукти харчування та побутові потреби, коштів на оплату комунальних послуг та для проведення спільного дозвілля, а також коштів, які сторони відкладали на придбання власного житла.

ОСОБА_4 у своїй позовній заяві посилається на те, що основним джерелом формування сторонами спільного бюджету були кошти, які надсилали батьки, а також заробіток сторін. Вказує, що його (позивача) мати надіслала на ім`я відповідача 25 450 доларів США та 4000 Євро, (це сума, яка підтверджена квитанціями, які збереглися). Також кошти надсилалися і на його ім`я. В основному організацією дрібного побуту займалася відповідач, яка переважно не працювала та залишалася вдома, вона вільно розпоряджалася спільними коштами, оскільки він (позивач) довіряв ОСОБА_3 в силу тривалого часу спільного проживання та характеру відносин між ними, які були характерними для сімейних. У нього не було сумнівів в тому, що кошти сторін могли бути використані не на потреби сім`ї. Рішення про придбання нерухомого майна (спірних квартир), транспорту, проведення капітальних ремонтів приймали спільно. Сторони спільно придбали дві спірні квартири, у яких за спільні кошти проводили ремонтні роботи, облаштовували їх меблями та побутовою технікою, що суд вважає беззаперечним доказом наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки таке придбане за спільні кошти у час проживання позивача з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу однією сім`єю та підлягає поділу між ними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 21 цього Кодексу шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав.

Згідно із ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Фактичні шлюбні відносини (цивільний шлюб) - це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Ознаками таких відносин є те, що особи проживають на одній території, ведуть спільне господарство, реєструють свої відносини в органах державної влади.

Спільна сумісна власність - спільна власність двох чи більше осіб, у яких завідомо не визначені частки кожної з них (ч.1 ст. 368 ЦК України).

Для застосування до майнових відносин осіб, які перебувають у фактичному шлюбі статті 74 СК України, ці стосунки мають мати такі ознаки: відбуваються між чоловіком та жінкою; ці чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі; між ними склалися усталені відносини, характерні для подружжя.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання майна, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому статусу спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст.66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 74 цього Кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №337-5266/15-ц.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли між чоловіком і жінкою склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інше.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про прав власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що такі особи вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026-цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні чи індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише факт спільного проживанням сторін у справі, а й обставини придбання майна внаслідок спільної праці.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому статус спільної власності подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом 5 п. 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 3 червня1999 року №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки ( статті 3, 74 СК України).

Встановлення факту спільного проживання недостатньо для того, щоб визнати майно спільною сумісною власністю та таким, що підлягає поділу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року (справа №521/9056/20) зазначено, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх: 1) спільного проживання. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи); 2) наявності у них спільного побуту. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо; 3) виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).

Встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 січня 1998 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_6 . З 31 січня 2005 року він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_7 . 12 липня 2000 року зареєстровано шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_13 . Зазначені відомості містяться у його паспорті (т.1 а.с.18-19).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2006 року розірвано шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.23). Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_5 отримав 15 червня 2018 року (т.1 а.с.24).

З 1 липня 2014 року ОСОБА_5 встановлено Ш групу інвалідності безтерміново через загальне захворювання, що стверджується посвідченням № НОМЕР_3 (т.1 а.с.22).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за ОСОБА_3 21 жовтня 2015 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2015 року (т.1 а.с.25). Інформацією із вказаного реєстру також стверджується, що за ОСОБА_3 14 лютого 2020 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2020 року (т.1 а.с.26).

З перекладених на українську мову квитанцій про грошові перекази системи управління грошовими коштами вбачається, що ОСОБА_14 переказала ОСОБА_15 17 липня 2013 року 500 доларів США; 22 серпня 2013 року - 500 доларів США, 8 грудня 2013 року - 350 доларів США;

8 січня 2014 року - 250 доларів США, 16 лютого 2014 року - 150 Євро, 4 березня 2014 року - 400 доларів США, 18 березня 2014 року - 500 доларів США, 11 травня 2014 року - 300 Євро, 20 липня 2014 року - 300 Євро, 3 серпня 2014 року - 100 Євро, 10 серпня 2014 року - 200 доларів США, 24 серпня 2014 року - 500 доларів США, у вересні 2014 року - 100 Євро, 18 вересня 2014 року - 400 Євро, 22 жовтня 2014 року - 300 доларів США, у жовтні 2014 року - 500 Євро;

3 березня 2015 року - 100 доларів США, 29 червня 2015 року - 100 доларів США, 12 серпня 2015 року - 100 доларів США; 17 серпня 2015 року - 500 Євроь і 300 доларів США, 26 листопада 2015 року -700 доларів США;

15 травня 2016 року - 100 доларів США; 30 вересня 2016 року - 100 доларів США;

9 квітня 2018 року - 100 доларів США, 30 вересня 2018 року - 200 доларів США;

14 березня 2019 року - 100 Євро, 5 червня 2019 року - 200 доларів США, 20 червня 2019 року - 800 доларів США, 3 липня 2019 року - 200 доларів США, 8 липня 2019 року - 100 доларів США; 25 липня 2019 року - 200 доларів США, 27 жовтня 2019 року - 200 доларів США, 17 листопада 2019 року - 250 доларів США, 28 листопада 2019 року - 200 доларів США, 11 грудня 2019 року - 300 доларів США, 25 грудня 2019 року - 300 доларів США;

8 червня 2020 року - 100 доларів США, 14 червня 2020 року - 200 доларів США, 1 липня 2020 року - 150 доларів США; 28 липня 2020 року - 200 доларів США; 23 серпня 2020 року - 150 доларів США, 18 вересня 2020 року - 200 доларів США.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_14 переказала Н.Сукнацькій 1 000 Євро;

7 вересня 2014 року - 700 Євро;

29 березня 2015 року - 500 Євро, 14 травня 2015 року - 100 доларів США;

21 січня 2016 року -150 доларів США, 7 лютого 2016 року - 250 доларів США, 9 березня 2016 року - 500 доларів США, 14 червня 2016 року - 500 доларів США, 31 липня 2016 року - 300 доларів США, 29 серпня 2016 року - 300 доларів США, 14 вересня 2016 року - 300 доларів США, 30 вересня 2016 року - 150 доларів США, 27 жовтня 2016 року - 150 доларів США, 1 грудня 2016 року - 200 доларів США; 15 грудня 2016 року - 500 доларів США;

2 червня 2017 року - 300 доларів США, 3 липня 2017 року - 100 Євро, 1 вересня 2017 року - 2 000 доларів США, 13 вересня 2017 року - 1 000 та 300 доларів США, 10 жовтня 2017 року - 1 110 доларів США, 6 листопада 2017 року - 700 доларів США, 28 грудня 2017 року - 200 доларів США;

16 січня 2017 року - 200 доларів США, 26 березня 2017 року - 250 доларів США, 27 лютого 2017 року - 250 доларів США, 28 квітня 2017 року - 100 доларів США, 1 400 Євро, 100 Євро, 800 Євро;

12 січня 2018 року - 100 доларів США, 17 травня 2018 року - 600 доларів США, 22 липня 2018 року - 400 доларів США, 10 серпня 2018 року - 400 доларів США, 23 серпня 2018 року - 300 доларів США, 9 вересня 2018 року - 900 доларів США та 200 Євро, 17 грудня 2018 року - 200 доларів США, 31 грудня 2018 року - 400 доларів США;

7 січня 2019 року - 400 доларів США та 300 доларів США, 21 січня 2019 року - 200 доларів США, 11 лютого 2019 року - 250 доларів США, 21 лютого 2019 року - 200 доларів США, 25 березня 2019 року - 300 доларів США, 3 травня 2019 року - 400 доларів США, 15 травня 2019 року - 400 Євро, 27 травня 2019 року - 200 доларів США, 8 серпня 2019 року - 200 доларів США, 10 серпня 2018 року - 400 доларів США, 19 серпня 2019 року - 400 доларів США, 5 вересня 2019 року - 400 доларів США, 22 вересня 2019 року - 300 доларів США;

30 січня 2020 року - 100 доларів США, 19 лютого 2020 року - 850 доларів США; 26 травня 2020 року - 100 доларів США; 25 червня 2020 року - 200 доларів США (т.3 а.с.147-248, т.4 а.с.1-246).

З довідки працедавця вбачається, що ОСОБА_16 працевлаштована в Італії і сплачує податки, їй нараховується пенсія (т.2 а.с.130, 132, 134, 136, 143, 195-241).

ОСОБА_3 на підтвердження отримання коштів від своєї матері ( ОСОБА_12 ) надала квитанції банку про одержання нею 10 850 Євро в серпні 2014 року (т.1 а.с.197-202, т.2 а.с.106), виписки із системи керування грошовими переказами з Італії (без перекладу) - т.1 а.с.203-211), а також відомості про рух коштів на рахунках ОСОБА_12 за 2009-2020 роки, з яких вбачається постійне зняття готівкових коштів із цих рахунків в Україні (т.1 а.с.212-251).

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який не містить дати його складання, вбачається, що ОСОБА_14 є власником квартири АДРЕСА_7 , у якій також зареєстровані ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_17 (онук) - (т.2 а.с.33). У акті зазначено, що з 2009 року квартира не придатна для проживання.

З наданих без перекладу копій про перекази коштів в системі керування грошовими переказами вбачається, що ОСОБА_18 з Ізраїлю також переказувала кошти ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т.2 а.с. 36 -56).

З наданих відповідачем відомостей про проведення транзакцій з перекладом на українську мову вбачається, що від ОСОБА_21 в якості допомоги родичу 20 травня 2014 року отримала 6 000 Євро (т.2 а.с.143-148,159, 181-194).

З виписок по вкладному депозитному рахунку Банку «Аваль» вбачається, що ОСОБА_12 мала на депозитному рахунку цього банку кошти, які були зняті у 2007, 2012 та 2014 році (т.2 а.с.93-97). З рахунку ОСОБА_12 кошти отримала ОСОБА_3 (т.2 а.с.106-108).

Колегія суддів вважає, що надані позивачем світлини (фотографії), на яких зображено спільний відпочинок сторін, показання свідків, зокрема, про обставини, що їм стали відомі зі слів позивача, якими підтверджується спільний відпочинок позивача і відповідача, їх спільна присутність на святах, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Зазначене також не є підставою беззаперечно стверджувати, що ОСОБА_4 спільно проживав із ОСОБА_3 на час придбання спірного майна, спільно з нею вів господарство як подружжя, що вони мали спільний бюджет та побут.

Докази, що кошти, які ОСОБА_14 переказувала ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , використані для ведення спільного господарства сторонами, були їх спільним бюджетом, а також того, що ці кошти були призначені і використані на придбання спірного майна, відсутні. Правовідносини щодо переказаних ОСОБА_22 коштів ОСОБА_3 виникли між ними.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що У 2013 році у позивач переніс операцію по заміні кульшового суглоба, вартість такої становить 7 000 Євро.

Відомості про отримання позивачем доходів, крім надходження коштів від матері відсутні. З наявних у справі медичних документів вбачається, що у 2017 та 2020 роках позивач проходив лікування з приводу розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, таке лікування він проходив і до 2017 року (т.3 а.с.11-14).

Інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин спільного проживання з ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету і побуту відсутні. Позивач посилається на те, що сторони спільно придбали спірні квартири та автомобіль. Однак, стверджуючи про проживання із відповідачем без реєстрації шлюбу як сім`я, він не надав доказів про спільне придбання предметів побуту, щоденного вжитку, створення та використання спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому, на думку колегії суддів, позивач, не довів належними та допустимими доказами факт проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Лише факт дружби або спільного проживання, отримання відповідачем коштів від матері позивача для його лікування, проживання, забезпечення сина позивача від першого шлюбу, та покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами ОСОБА_4 у придбанні спірних квартир та автомобіля, або створення спільного бюджету сторін, за рахунок якого придбано спірне майно.

При придбанні вартісних об`єктів, зокрема, нерухомості, позивач не був позбавлений можливості оформити і своє право на такі об`єкти, якщо вони були придбані сторонами спільно.

Разом з тим є встановленим, що з 12 липня 2000 року до грудня 2006 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 . У цьому шлюбі він має сина. Після розірвання шлюбу у 2006 році судом він отримав свідоцтво про розірвання шлюбу лише у 2018 році. 18 грудня 2021 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_6

Суд першої інстанції встановив факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на підставі пояснень сторін, показань свідків та фотографій, що не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин, сам факт спільного проживання без установлення обставин ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є достатньою підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання у зв`язку з цим майна, придбаного в цей період часу, об`єктами права спільної сумісної власності сторін та поділ між ними цього майна.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Оскаржене рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про відмові в позові.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з 2003 року до жовтня 2020 року; визнання спільною сумісною власністю майна, набутого ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року до жовтня 2020 року: однокімнатної квартири АДРЕСА_8 загальною площею 48, 7 кв.м; транспортного засобу Volkswagen Passat В7, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код НОМЕР_2 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_9 загальною площею 26, 5 кв.м; визнання за ОСОБА_9 права власності на: частину однокімнатної квартири АДРЕСА_8 загальною площею 48, 7 кв.м; частину транспортного засобу Volkswagen Passat В7, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код НОМЕР_2 ; частину однокімнатної квартири АДРЕСА_9 загальною площею 26, 5 кв.м.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2024 року.

Головуючий -______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк