ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6575/24 Справа № 932/4388/23 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Барильської А.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кордюк Віталій Петрович, на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просив суд визнати недійсним договір поруки від 19.02.2019 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , обґрунтовуючи це тим, що він вважає оскаржуваний договір фіктивним з огляду на те, що його було підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою зміни територіальної підсудності у разі виникнення спору між ним та ОСОБА_2 за борговими зобов`язаннями.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним залишено без задоволення (а.с. 104-107).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу (а.с. 118-123), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неврахуванням судом першої інстанції фіктивності договору поруки, що свідчить про умисну зміну підсудності розгляду спору та приховування справжніх намірів учасників правочину, що випливає зі змісту договору, який до того ж, укладений без відома основного боржника, тобто, позивача.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимог в повному обсязі.

У липні 2024 року ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через представника адвоката Весніна С.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач скористався способом захисту, який не є ефективним, що не відповідає змісту відповідного права та інтересу, характеру спірних правовідносин та не відновлює порушене, на думку позивача, його право. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі (постанова ВС прийнята за результатами розгляду справи №234/16272/15-ц). Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики між сторонами (справа №201/9765/22) судами було встановлено наявність зобов`язань, виниклих з договору позики та договору поруки, а також досліджено судами дотримання правил підсудності розгляду справи, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 61 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19 лютого 2019 року було укладено договір поруки, згідно умов якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 у межах 5000 доларів США та разом з ним нести солідарну відповідальність у межах цих зобов`язань.

Вказані обставини, зокрема, встановленні рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2023 року у справі №201/9765/22, яке залишено без змін Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року та постановою ВС/КЦС від 20 березня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 19 вересня 2017 року у розмірі 56000,00 доларів США (еквівалентно 2047841,60 грн), а також відсотки річних від боргу за період з 08.09.2021 до 20.10.2022 в сумі 2045,59 доларів США, що еквівалентно 74804,36 грн.

Як встановлено судом першої інстанції з вищезазначених судових рішень, судом досліджувався договір поруки від 19 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та судами з`ясовано, що під час перебування справи в суді, ОСОБА_3 , як особа, яка зобов`язалась нести солідарну відповідальність з позичальником у межах 5000,00 доларів США, виконала своє зобов`язання за вказаним договором шляхом погашення боргу у розмірі 5000,00 доларів США.

Також з постанов Дніпровського апеляційного суду та ВС/КЦС у справі №201/9765/22 встановлено, що апеляційною та касаційною інстанціями досліджувалося питання дотримання судом першої інстанції правил територіальної підсудності, і доводи ОСОБА_1 щодо таких порушень не знайшли свого підтвердження.

За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.

Так, суд першої інстанції, визначаючи предмет та характер спірних правовідносин, вказав, що позивач ОСОБА_1 , в даному позові, як на підставу звернення до суду зазначає, що оскаржуваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та метою його укладення є зміна територіальної підсудності у випадку виникнення спору щодо стягнення коштів, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо з`ясування та визначення характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1-2 ст.234 ЦК України, фіктивним єправочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з висновком, якого дійшла колегія суддів ВС/КГС у постанові від 24 листопада 2021 року, прийнятій за результатами розгляду справи №905/2030/19, фіктивний правочин виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує.

Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Відповідно до висновків ВС/КГС викладених у постанові від 03 вересня 2019 року, прийнятій за результатами розгляду справи №904/4567/18, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним.

Суд першої інстанції, проаналізувавши викладене в постановах ВС/КГС, дійшов вірного висновку, що «фіктивний правочин» характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до загальних приписів норм права, які регулюють виниклі правовідносини, тягар доведення у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника таких вимог, оскільки діє презумпція правомірності правочину.

Згідно ч.ч. 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів які б свідчили, що оскаржуваний договір є фіктивним, тобто таким, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, підстави для визнання його таким відсутні, з чим повністю погоджується і колегія суддів, зазначаючи і про те, що апелянт не надав жодного нового доводу в апеляційній скарзі, який би не був досліджений судом першої інстанції та якому з наведенням норм матеріального права не було надано належної правової оцінки.

Посилання апелянта на те, що договір поруки було укладено без його відома та пізніше ніж договір позики, а також про те, що порукою забезпечено лише частину боргу, не свідчить про недійсність оскаржуваного правочину, оскільки це не заборонено Законом, як про це вірно зазначено судом першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що, виходячи зі змісту судових рішень прийнятих у справі №201/9765/22, борг ОСОБА_1 було зменшено на суму, яка була погашена ОСОБА_3 в межах розміру її зобов`язань за договором поруки, що виключає можливість кваліфікації оскаржуваного правочину як фіктивного, а зворотнього апелянтом не доведено.

ВП/ВС неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі (постанова ВС прийнята за результатами розгляду справи №234/16272/15-ц).

З огляду на те, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості (справа №201/9765/22) судами було встановлено наявність зобов`язань виниклих з договору позики та договору поруки, при цьому також встановлено виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором поруки, який не має ознак фіктивності, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що заявлена позовна вимога ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Отже, колегія суддів відзначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кордюк Віталій Петрович залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

А.П.Барильська