Справа № 577/4905/24
Провадження № 2/577/1362/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого-судді Рідзевської І.О.,

з участю секретаря Олійник В.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа Сумської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до АТ «Українська залізниця» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 02.08.2018 по 02.01.2024 він працював інженером лісового господарства 1 категорії виробничого підрозділу Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно - Західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

02.01.2024 згідно наказу (розпорядження) №1/ос про припинення трудового договору (контракту ) мене було звільнено з роботи за п. З ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. Він не погодився з вищевказаним наказом та звернувся з позовом до Конотопського міськрайонного суду Сумської області про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2024 по 02.02.2024 в розмірі 15818,99 грн.. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області у справі № 577/584/24 від 24.07.2024 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 1/ОС від 02.01.2024 року про припинення трудового договору (контракту), згідно якого ОСОБА_3 було звільненого з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. Поновлено на посаді інженера лісового господарства 1 категорії виробничого підрозділу Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 03.01.2024 року по 02.02.2024 року в розмірі 15818,99 грн.

Згідно наказу 103/ОС від 07.08.2024 його поновлено на роботі з 07.08.2024. Таким чином вимушений прогул тривав з дня, наступного за моїм звільненням, а саме з 03.01.2024 по 06.08.2024 включно. За рішенням суду на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 15818,99 грн. за період з 03.01.2024 по 02.02.2024. У справі № 577/584/24 ним не заявлялось позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки період вимушеного прогулу на час винесення судового рішення тривав та завершився лише 06.08.2024.

Для отримання довідки про середньоденний заробіток, з метою визначення розміру коштів належних йому до виплати за час вимушеного прогулу, він звернувся із заявою до роботодавця, але роботодавець на час звернення з позовом довідки мені не надав.

Таким чином, його середньоденний заробіток розраховується виходячи з виплат за листопад та грудень 2023 року, оскільки це два місяці, які передують його звільненню. Просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 96955 грн.

Ухвалою суду від 12.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01 жовтня 2024 року.

16.10.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо заявлених вимог та прохання відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 05.11.2024 року.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та прохав їх задовольнити. Зауваживши, що порушення прав позивача тривало до 07.08.2024 року, коли його було поновлено на роботі. При цьому додав, що під час поновлення позивача на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.02.2024 по 06.08.2024 відповідачем здійснено не було.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав викладений у відзиві, вказавши, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом. Також зазначила, що позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Повторне таке звернення нормами ЦПК не передбачено.

Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що наказом (розпорядження) № 1/ОС від 02.01.2024 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_3 було звільненого з посади інженера лісового господарства 1 категорії за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. (а. с. 44).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.07.2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 1/ОС від 02.01.2024 року про припинення трудового договору (контракту), згідно якого ОСОБА_3 було звільненого з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. Поновлено ОСОБА_3 на посаді інженера лісового господарства 1 категорії виробничого підрозділу Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 03.01.2024 року по 02.02.2024 року в розмірі 15818,99 грн. В іншій частині позову відмовлено. (а.с.14-22)

Наказом № 103/ОС від 07.08.2024 року скасовано наказ від 02.01.2024 року № 1/ОС про звільнення ОСОБА_3 з посади інженера лісового господарства 1 категорії, поновлено з 03.01.2024 року на роботі та наказано здійснити виплату ОСОБА_3 за середнім заробітком в розмірі 158818,99 грн. (а.с.23)

Згідно довідки про доходи від 16.01.2024 року загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з листопада 2023 року по грудень 2023 року складає 21942,68 грн. (а.с.13).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При розгляді справи належить з`ясувати питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства суд доходить висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19, провадження 14-47цс21.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 просить стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2024 року по 06.08.2024 року.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області у справі № 577/584/24 від 24.07.2024 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 1/ОС від 02.01.2024 року про припинення трудового договору (контракту), згідно якого ОСОБА_3 було звільненого з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. Поновлено на посаді інженера лісового господарства 1 категорії виробничого підрозділу Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 03.01.2024 року по 02.02.2024 року в розмірі 15818,99 грн.

Згідно наказу 103/ОС від 07.08.2024 його поновлено на роботі з 07.08.2024.

07.08.2024 року наказом начальника дистанції регіональної філії «ПЗЗ» АТ «Українська залізниця» виробничого підрозділу Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень № 103/ОС ОСОБА_3 поновлено на посаді інженера лісового господарства 1 категорії здійснено виплату оплати праці за період з 03.01.2024 року по 02.02.2024 року.

Роботодавець не провів оплату праці позивачки за період вимушеного прогулу з 03.01.2024 року по 06.08.2024.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 03.01.2024 року по 06.08.2024 року.

Статтею 27 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

ОСОБА_3 було звільнено з роботи 02.01.2024 року.

Отже останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача є листопад та грудень 2023 року.

Як вбачається з довідки про доходи від 16.01.2024 року (а.с. 13) заробітна плата ОСОБА_3 за листопад та грудень 2023 року складає 21942 грн. 68 коп. Таким чином, його середньоденний заробіток складає 510 грн. 29 коп.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 з 03.01.2024 року по 06.08.2024 року включно становить 96955,10 грн (510,29 грн. * 190 робочих днів).

Відповідач не надавав суду власний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також щодо розміру середньоденної заробітної плати, оскільки представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позов зазначив, що відповідач в цілому заперечує наявність можливості нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами у справі, тому вони підлягають задоволенню, а саме стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з в сумі 96 955,10 грн., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 57-60, 80, 81, 82, 89, 129, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст. 21, 47, 49, 94, 116, 117 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 кошти за час вимушеного прогулу в сумі 96 955 (дев`яносто шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 10 коп. з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», юридична адреса: м. Київ вул. Єжи Гедройця, 5 .

Повний текст рішення виготовлено 29 листопада 2024 року.

Суддя Рідзевська І. О.