Справа №465/4628/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження №22-ц/811/1522/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
Провадження №22-ц/811/1664/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції, державного підприємства «Сетам» про стягнення коштів, отриманих за недійсним правочином, інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила: стягнути з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції 181642 грн. 59 коп., з яких: 176126 грн. 20 коп. основного боргу, сплаченого продавцю за автостоянку №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3895 грн. 06 коп. інфляційних втрат та 1621 грн. 33 коп. штрафних санкцій (3% річних), у зв`язку з визнанням електронних торгів недійсними; стягнути з державного підприємства «Сетам» 9560 грн. 13 коп., з яких: 9269 грн. 80 коп. основного боргу, сплаченого в якості гарантійного внеску на рахунок організатора торгів за автостоянку №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 205 грн. інфляційних втрат та 85 грн. 33 коп. штрафних санкцій (3% річних), у зв`язку з визнанням електронних торгів недійсними; стягнути з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції 50000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року у справі №465/8714/21 визнано недійсними електронні торги, проведені державним підприємством «Сетам» 24.12.2020 року, щодо реалізації автостоянки №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер лота 456513, оформлені протоколом 518486. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 , автостоянку №5, площею 14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Стягнуто з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3215 грн. 96 коп.

Разом з тим у справі №465/8714/21 не вирішувалося питання щодо повернення їй ( ОСОБА_1 ) грошових коштів у розмірі 185396 грн., сплачених нею за автостоянку №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , при купівлі такої з електронних торгів.

Станом на червень 2023 року, державним підприємством «Сетам» та Франківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції досі не було повернуто грошові кошти позивачу, позаяк, такі підлягали поверненню.

Вважає, що з моменту набрання рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року у справі №465/8714/21 законної сили (24.02.2023 року), у відповідачів виникло зобов`язання щодо повернення їй грошових коштів, а оскільки такі не були повернуті, просила на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3% річних за період з 24.02.2023 року по 15.06.2023 року.

Заподіяння моральної шкоди позивачка обґрунтовує тим, що упродовж судового процесу відчувала моральні страждання, які мали тривалий характер і з кожним місяцем прогресували та збільшували нервові зриви, депресивний стан, створювали умови для усамітнення і занурення у безпорадний стан безвиході. Втрата як грошових коштів, так і автостоянки призвела до суттєвого погіршення її матеріального становища і, як наслідок, призвела до значних моральних та психологічних переживань і страждань.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції на користь ОСОБА_1 181642 грн. 59 коп., з них: 176126 грн. 20 коп. основного боргу, сплаченого продавцю за автостоянку №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3895 грн. 06 коп. інфляційних втрат та 1621 грн. 33 коп. штрафних санкцій (3% річних), у зв`язку з визнанням, електронних торгів недійсними, 1211 грн. 20 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2024 року стягнуто з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Обидва судові рішення оскаржив відповідач Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, просив їх скасувати.

Свої вимоги відповідач обґрунтовував тим, що в межах виконавчого провадження №59459804 проведено електронні торги з реалізації арештованого майна за лотом №456513: автостоянка №5, площею 14,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , які відбулись 24.12.2020 року з визначенням переможця учасника №1, який запропонував за лот найвищу ціну 185396 грн., про що складено протокол №518486. Торги проходили відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5. Боржником у виконавчому провадженні №59459804 є дочірнє підприємство «Оріон-Буд» ТОВ ТД «Оріон-Експорт», якому на праві власності належала автостоянка на підставі свідоцтва про право власності від 01.10.2010 року, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 01.10.2010 року №1751-НЖ-Ф.

Додає, що первинним позивачем у справі №465/8714/21 не було здійснено дій щодо реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2012 року, а отже, станом на дату передачі державним виконавцем майна на реалізацію до державного підприємства «Сетам» та відповідно до актуальної на момент передачі майна на реалізацію інформації з державного реєстру прав, право власності на автостоянку належало дочірньому підприємству «Оріон-Буд» ТОВ ТД «Оріон-Експорт».

Звертає увагу, що Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно організаційно-правової форми, є органом державної влади, відповідальність якого передбачена спеціальними нормами статтей 1173, 1174 ЦК України, проте, з рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року в справі №465/8714/21 судом не встановлено неправомірних дій ні Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ні його посадових осіб, а також не визнано протиправною їх поведінку.

Зауважує, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України, яка визначає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній особі або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Це підтверджується також положеннями ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою.

Зазначає, що відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади і таким органом є Державна казначейська служба, як орган, який здійснює списання коштів з державного бюджету.

Вважає, що наведена вище правова позиція має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі Франківський відділ державної виконавчої служби, дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання їй шкоди, і не залучивши Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює списання коштів з державного бюджету, суд допустив неповноту з`ясування обставин у справі, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для визначення розміру шкоди.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з аналогічних підстав, зазначених у скарзі на рішення, вважав незаконним додаткове рішення.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 08.10.2024 року, є дата складення повного судового рішення 18.10.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року у справі №465/8714/21 визнано недійсними електронні торги, проведені державним підприємством «Сетам» 24.12.2020 року, щодо реалізації автостоянки №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер лота 456513, оформлені протоколом 518486. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 автостоянку №5, площею 14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Стягнуто з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3215 грн. 96 коп.

Цим рішенням суду, зокрема, встановлено, що 24.12.2020 року Франківським ВДВС в межах виконавчого провадження №59459804 з примусового виконання виконавчого листа №465/7982/14-ц, виданого Франківським районним судом м. Львова 03.01.2017 року, про стягнення з дочірнього підприємства «Оріон Буд» ТОВ «Торговий дім «Оріон Експорт» на користь ОСОБА_3 100000 грн. моральної шкоди, було реалізовано майно, шляхом продажу на електронних торгах з використанням платформи СЕТАМ.

Відповідно до протоколу №518486 проведення електронних торгів, автостоянку АДРЕСА_2 , придбала ОСОБА_1 за ціною 185396 грн.

17.02.2021 року приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. зареєстровано право власності на автостоянку за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд своє рішення мотивував тим, що після державної реєстрації договору купівлі-продажу, 02.04.2012 року, у ОСОБА_2 виникло право власності на автостоянку №5, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не мав правових підстав для продажу майна, яке не належало боржнику ДП «Оріон Буд» ТОВ «Торговий дім «Оріон Експорт».

Разом з тим, питання про повернення учасників електронних торгів у стан, який існував до їх проведення, судом у справі №465/8714/21 не вирішувалося.

Відповідно до платіжної інструкції №8139 від 18.08.2023 року, державне підприємство «Сетам» повернуло ОСОБА_1 9269 грн. 80 коп., сплачених в якості гарантійного внеску на рахунок організаторів торгів з реалізації автостоянки №5, площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер лота 456513).

Кошти, внесені ОСОБА_1 , в сумі 176126 грн. 20 коп., як вартість придбаного нею майна, повернуті не були.

Відповідно до протоколу №518486 проведення електронних торгів, отримувачем цих коштів, в якості продавця, вказаний Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних (прилюдних) торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника електронних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду в справах №925/529/17, №755/21826/15-ц, №910/856/17, №367/6231/16-ц, №465/650/16, №522/10127/14-ц, №640/24542/18, №334/2999/20.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року в справі №465/8714/21 про визнання недійсними електронних торгів, проведених ДП «Сетам» Міністерства юстиції України 24.12.2020 року за реєстраційним лотом №456513 та оформлених протоколом №518486, на яких було здійснено продаж автостоянки №5, площею 14,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , набрало законної сили 24.02.2023 року, а в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у вказаній цивільній справі, не доказуються при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи, а позивачем у справі є особа, відносно якої встановлено ці обставини.

Відтак, не підлягає доказуванню, зокрема, та обставина, що під час організації та проведення вказаних електронних торгів було допущено порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2831/5 від 29.09.2016 року, що, в свою чергу, стало підставою для визнання недійсними результатів електронних торгів з продажу нерухомого майна автостоянки №5, площею 14,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Правові наслідки недійсності правочину викладені у ст.216 ЦК України, відповідно до якої, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вже зазначалось вище, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №518486, продавцем зазначено Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Переможцем торгів стала ОСОБА_1 . Сума, яка підлягала перерахуванню на рахунок продавця, становила 176126 грн. 20 коп. Відтак її, як переможця торгів, вказаним протоколом було зобов`язано до 13.01.2021 року сплатити грошові кошти в сумі 176126 грн. 20 коп. за придбане на торгах майно.

Сторони у справі не заявляли застережень або заперечень щодо внесення переможцем торгів зазначеної суми.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , яку визнано переможцем торгів, які в подальшому, у судовому порядку визнано недійсними та право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, яке вона набула в ході вказаних торгів, було припинено, є особою, якій підлягають поверненню сплачені кошти.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У даному випадку результатом визнання прилюдних торгів недійсними є те, що всі учасники правовідносин, які склалися в процесі здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження, мають бути повернуті у стан, який передував проведенню прилюдних торгів.

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі №396/29/17 (провадження №61-29467св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі №910/856/17 (провадження №12-128гс18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі №285/3523/18 (провадження №61-19213св19) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку продавцем арештованого майна виступає орган державної виконавчої служби, який цього не заперечував, й та обставина, що після реалізації цього майна кошти були перераховані на рахунок стягувача, не позбавляє виконавчу службу статусу продавця у спірних правовідносинах, дотримання передбачених законодавством умов і порядку проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності цього правочину та у разі визнання прилюдних торгів недійсними сторони договору повертаються у первісний стан шляхом реституції, а тому з виконавчої служби на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені нею за придбане майно».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі №161/2823/19 (провадження №61-6515св20) вказано, що «у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) прилюдних торгів за позовом учасника таких торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами прилюдних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України, правовими наслідками недійсності правочину є реституція та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Правила статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Встановивши, що при реалізації автостоянки на електронних торгах Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виступав від свого імені як продавець і за рішенням суду такі електронні торги визнані недійсними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплачена позивачем сума коштів за недійсним правочином підлягає стягненню на її користь саме з виконавчої служби (в межах заявлених нею вимог до вказаного відповідача).

З огляду на викладене, оскільки за встановленими в цій справі обставинами державна виконавча служба виступала від свого імені як продавець, то саме на неї покладається обов`язок повернути позивачці оплачену загальну вартість придбаного на електронних торгах майна в сумі 176126 грн. 20 коп., незалежно від того, як ці кошти в подальшому були розподілені.

Доводи апеляційної скарги про те, що Франківський відділ державної виконавчої служби є неналежним відповідачем у даній справі, колегією суддів відхиляються, оскільки в даному випадку позов обґрунтовано саме спеціальною нормою, яка міститься у статті 1212 ЦК України, зокрема, зобов`язання повернення безпідставно набутого майна (підстава, на якій були набуті грошові кошти, згодом відпала), а не норми статтей 1166, 1173, 1174 ЦК України, як про це вказує відповідач в апеляційній скарзі.

Перевіряючи законність судового рішення в частині стягнення з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інфляційних втрат та трьох процентів річних, згідно статті 625 ЦК України, колегія суддів враховує наступне.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми».

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23) вказано, що: «86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі №461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним».

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Обов`язок з повернення коштів на підставі оспорюваного правочину виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі №344/2483/18 (провадження №61-14496св19)).

У справі, що переглядається, встановивши, що продавцем арештованого майна на торгах був орган державної виконавчої служби, а за рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсними результати проведення електронних торгів і майно витребувано на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обов`язок повернути грошові кошти за встановлених у справі обставин покладається саме на відповідача Франківський відділ державної виконавчої служби.

Суд першої інстанції встановив, що в даного органу державної виконавчої служби виник обов`язок повернути позивачці грошові кошти у розмірі 176126 грн. 20 коп., сплачені нею згідно протоколу №518486 від 24.12.2020 року за придбану на електронних автостоянку №5, площею 14,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , і Франківський відділ ДВС прострочив повернення грошових коштів, яке необхідно обраховувати з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними електронних торгів 24.02.2023 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відділу ДВС про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, розмір яких обраховано з моменту набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.09.2022 року у справі №465/8714/21 по день звернення до суду із вказаним позовом.

Наведений позивачкою розрахунок є правильним та не спростований відповідачем.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Перевіряючи законність та обґрунтованість додаткового рішення суду про стягнення з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що 22.04.2024 року адвокат Малишак А.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. Просив суд стягнути з відповідачів: Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та державного підприємства «Сетам» 12000 грн. витрат на правничу допомогу. В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу долучив копію договору про надання правової допомоги від 22.05.2023 року, копію додаткової угоди №1 до договору про правову допомогу від 22.05.2023 року, в якому вказана вартість послуг; копію акту наданих послуг №1 від 19.04.2024 року до договору про надання правової допомоги від 22.05.2023 року, з якого вбачається, що вартість наданих послуг в сумі 12000 грн. підлягає сплаті на підставі цього акту, протягом 3 днів з моменту підписання вказаного акту, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №000157 від 23.12.2014 року, копію ордеру серії ВС №1211177 від 22.05.2023 року.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.2-6 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) Велика Палата Верховного Суду та у постановах від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження №61-15441св19), від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц (провадження №61-39474св18), від 11 червня 2020 року у справі №821/227/17 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №761/15232/18 вказано на те, що визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Підсумовуючи викладене, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Застосовуючи наведені правові висновки, а також надаючи правову оцінку поданим стороною позивача доказам щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення таких витрат в розмірі 6000 грн., зважаючи на предмет спору, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, такий розмір є достатнім та співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Доводи апеляційної скарги не містять жодних заперечень з приводу визначної до стягнення суми витрат на правничу допомогу.

Отже, при вирішенні даної справи суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваних рішень, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 18 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич