АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року

м. Чернівці

справа № 721/1164/23

провадження № 22-ц/822/936/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Лисака І. Н.

секретар Бугай В. М.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександр Олександрович

апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2024 року.

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк С. П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на частку в порядку поділу спільного майна подружжя.

Вказує на те, що з 21 червня 1986 року по 19 листопада 2007 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2007 року шлюб між ними було розірвано.

09 грудня 2011 року відомості про розірвання шлюбу були внесені до актового запису № 13 про розірвання шлюбу, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 серпня 2019 року № 5.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуте спільне майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма наявними на ньому господарськими будівлями та спорудами. Вказане нерухоме майно було побудоване в 1989 році та оформлене на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

У червні 2023 року позивачка, приїхавши із закордону додому, не змогла потрапити у будинок, так як останній був зачинений. Звернувшись до сина відповідача ОСОБА_3 з проханням відчинити двері будинку, отримала відмову. Також останнім було повідомлено, що восени 2022 року даний будинок був йому подарований, а тому він є його одноосібним власником, а мати жодного відношення до нього немає.

В подальшому позивачкою встановлено, що 10 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_3 укладено договір дарування вказаного житлового будинку з літньою кухнею та господарськими будівлями і спорудами.

Вказує, що шлюб між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано 19 листопада 2007 року, а спірне майно було побудоване подружжям в 1989 році, а тому таке майно в силу статті 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я останнього.

Вважає, що оспорюваний договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував синові ОСОБА_3 спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна.

З врахуванням викладеного, просила суд:

визнати договір дарування житлового будинку від 10 листопада 2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 3003 та посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О. О., відповідно до якого ОСОБА_2 подарував синові ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним;

поділити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як колишнім подружжям;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку від 10 листопада 2022 року, зареєстрований в реєстрі за №3003 та посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О. О., відповідно до якого ОСОБА_2 подарував синові ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним.

Поділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як колишнім подружжям.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що при укладенні договору дарування мала бути згода другого з подружжя, адже позивачка та відповідач ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору дарування у шлюбі не перебували.

Вважає, що право власності на спірний житловий будинок, як на об`єкт завершеного будівництва виникло у відповідача ОСОБА_2 лише у 2015 році у зв`язку з його реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звертає увагу на те, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:009:0078, площею 0,25 га, яка також йому подарована ОСОБА_2 , і щодо якої жодні позовні вимоги позивачкою не пред`являлись.

В зв`язку з цим, вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним і суд першої інстанції не міг вирішувати питання про право власності на спірний об`єкт нерухомості без вирішення питання про право власності на земельну ділянку, на якій такий об`єкт розташований.

Також вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

З 21 червня 1986 року по 10 березня 2009 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2009 року у справі № 2-53/2009 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 108).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 06-16/350 від 18 травня 2023 року, виданої виконавчим комітетом Путильської селищної ради, за ОСОБА_2 рахується житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований у 1989 році (а.с. 10).

Згідно з витягу № 07-27/1722-2023 від 17 травня 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 30 липня 1992 року по теперішній час (а.с. 19).

Протоколом за № 2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу імені Ю. Федьковича від 10 травня 1987 року ОСОБА_2 виділено 0,07 га під будівництво житлового будинку, що підтверджується архівним витягом за № 07-04/50 від 26 червня 2023 року (а.с. 17).

Рішенням виконавчого комітету Путильської селищної ради народних депутатів за № 71 від 19 червня 1987 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських споруд» ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,07 га, виділеній колгоспом імені Ю. Федьковича в селі Паркулина між будівлями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 16).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Путильської районної ради народних депутатів від 08 липня 1987 року № 120 «Про надання дозволу на будівництво і перебудову індивідуальних житлових будинків» ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку відповідно до генерального плану забудови сіл (а.с. 15).

З технічного паспорта від 26 лютого 2015 року, виготовленого ОСОБА_7 на ім`я (замовник) ОСОБА_2 , на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що останній складається із: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м.; літньої кухні літ. Б (загальною площею 59,48 кв. м.), гаража літ. В (загальною площею 45,31 кв. м.), сараю літ. Г (загальною площею 45.74 кв. м.), вбиральні тимчасової літ. Д (загальною площею 1,22 кв. м.), підвалу літ. ГІД (загальною площею 34,93 кв. м.), гаража літ. Е (загальною площею 44,00 кв. м.), сараю літ. Ж (загальною площею 54,02 кв. м.) (а.с. 6-8).

10 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку. Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 3003 та посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О. О., відповідно до якого ОСОБА_2 подарував синові ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Щодо правового режиму спірного нерухомого майна

Колегія суддів надаючи оцінку моменту виникнення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частинами 1, 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону від 01 липня 2004 року) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно до частин 3, 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент реєстрації спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: 1) якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; або 2) якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві Юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, при вирішенні питання про виникнення права власності на нерухоме майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинку.

Близький за змістом висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року в справі № 559/375/16-ц.

З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що:

шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано 21 червня 1986 року, який в подальшому розірвано за рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2009 року;

земельна ділянка для будівництва спірного житлового будинку була виділена ОСОБА_2 на підставі рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу імені Ю. Федьковича від 10 травня 1987 року;

будівництво житлового будинку здійснювалось на підставі дозволів, погоджених відповідними рішеннями виконавчого комітету Путильської селищної ради народних депутатів від 19 червня 1987 року № 71 та від 08 липня 1987 року № 120;

відповідно до виписки з погосподарської книги № 06-16/350 від 18 травня 2023 року будівництво житлового будинку закінчено у 1989 році, тобто у період перебування ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_1 ;

з 30 липня 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

За встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у 1989 році, і відповідне майно, як таке, що набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

В зв`язку з наведеним, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що право власності на спірний житловий будинок, як на об`єкт завершеного будівництва виникло у відповідача ОСОБА_2 лише у 2015 році у зв`язку з його реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також колегія суддів враховує те, що пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже до спірних правовідносин (набуття права власності на спірний будинок, визначення режиму права власності на спірний будинок), які виникли у 1989 році, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України

Відповідно до статей 22, 28 КпШС України, статті 112 ЦК Української РСР (чинних на час набуття права власності на спірний будинок) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Отже, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 24 КпШС України, чинного на час набуття права власності на будинок, визначала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Системний аналіз статей 22 та 24 КпШС України дозволяє дійти висновку, що роздільним майном є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші, а отже спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя так як придбаний у шлюбі, а тому до особистої власності ОСОБА_2 не відноситься.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини 3, 4 статті 368 ЦК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17).

Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21).

Ураховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке підлягає поділу між ними.

Щодо позовної вимоги, пред`явленої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні визнав договір дарування недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_2 без згоди позивачки відчужив набутий у шлюбі житловий будинок сину ОСОБА_3 , який знав про ці обставини.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі стверджує, що відсутні підстави для визнання правочину недійсним, зокрема з підстав його вчинення без письмової згоди іншого з подружжя, адже позивачка та відповідач ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору дарування у шлюбі не перебували.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу.

Водночас судом першої інстанції помилково не враховано, що підставою для визнання оспорюваного договору недійсним є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача з урахуванням наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка не давала згоди на відчуження колишнім чоловіком житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ., яке є їх спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем, оскільки не міг не знати про те, що спірне нерухоме майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що відповідач ОСОБА_2 не отримував згоди на його відчуження в позивачки.

Частина четверта статті 369 ЦК України пов`язує недійсність договору купівлі продажу квартири з відсутністю згоди одного із співвласників майна подружжя на відчуження його третій особі. Указана згода повинна бути вчинена в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що від встановленої судом наявності чи відсутності певної обставини може залежати висновок суду про визнання договору недійсним чи про відмову в такому позові. При цьому наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним суд встановлює на момент вчинення цього правочину. Отже, суд завжди встановлює обставини, з якими може пов`язуватися недійсність правочину, станом на минуле.

Зазначене не означає, що судове рішення, яким встановлені певні обставини, має зворотну дію в часі. Обставини, встановлені судовим рішенням, об`єктивно існували до ухвалення такого рішення, а не виникли в минулому з набранням цим судовим рішенням законної сили.

Якщо закон пов`язує недійсність правочину з певними обставинами, то визначальним є з`ясування наявності чи відсутності таких обставин на момент вчинення цього правочину.

Колегія суддів частково погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначеного висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Колегія суддів бере до уваги те, що набувач спірного нерухомого майна за договором дарування ОСОБА_3 , який є сином колишнього подружжя, не міг не знати про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на АДРЕСА_1 , належить подружжю і що відповідач ОСОБА_2 , який його відчужує, не отримав згоди на це другого з подружжя. Тому приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем.

У справі № 147/66/17 у постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Ураховуючи, що на час розгляду справи власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_3 , у суду першої інстанції були підстави для визнання договору дарування недійсним та поділу відповідного майна. Правовим наслідком недійсності договору дарування буде відновлення права спільної сумісної власності позивачки та її колишнього чоловіка на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на АДРЕСА_1 .

Оскільки позивачка пред`явила позов про поділ вказаного майна через визначення частки за кожним з подружжя з метою повернення майнових прав у спільному майні, то ефективним способом захисту її права буде визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 23 січня 2024 року в справі 523/14489/15-ц.

Щодо позовної вимоги пред`явленої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в порядку поділу спільного майна подружжя

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 3 статті 12, частини 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається:

при зверненні до суду ОСОБА_1 , зокрема просила здійснити поділ спірного житлового будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку;

суд першої інстанції у резолютивній частині рішення вказав про поділ спірного житлового будинку та визнав за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку житлового будинку;

право власності на спірний житловий будинок набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 1989 року, тобто у період перебування у шлюбі. Відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя, тому відповідне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін;

при задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на ідеальну частку житлового будинку суд не врахував, що поділ майна подружжя здійснюється в натурі відповідно до визначених судом часток, при цьому не виключається звернення одного із подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аналіз змісту позову ОСОБА_1 свідчить, що нею пред`явлено саме позов про визнання права на частку в праві спільної власності на житловий будинок, а не позов про його поділ в натурі.

Тому рішення суду в цій частині належить змінити та зазначити про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 та від 06 листопада 2024 року у справі № 211/6412/20.

Щодо заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Згідно з частиною 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб

Отже, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16.

За змістом статей 256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В матеріалах справи наявна заява відповідача ОСОБА_3 про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 про поділ майна (а.с. 84).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц акцентувала увагу на тому, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 139) та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66). Зокрема, висновок про дотримання або пропущення позовної давності суд має робити щодо кожної позовної вимоги окремо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 755/10537/21 вказано, що: «належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

З урахування наведеного суд першої інстанції безпідставно надав оцінку заяві ОСОБА_3 про застосування позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя, оскільки останній не є належним відповідачем за цією вимогою (відповідна вимога не звернута до нього).

Окрім цього, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним і суд першої інстанції не міг вирішувати питання про право власності на спірний об`єкт нерухомості без вирішення питання про право власності на земельну ділянку, на якій такий об`єкт розташований.

Статтею 120 Земельного кодексу України врегульовано порядок переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності, господарського відання, оперативного управління на об`єкт нерухомого майна (крім багатоквартирного будинку), об`єкт незавершеного будівництва, спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній.

Зокрема частиною 2 вказаної статті врегульовано, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Також підлягає зміні резолютивна частина рішення від 04 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, з викладенням її в наступній редакції.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, виклавши її в наступній редакції.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 123,50 кв. м., житловою площею 83,80 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 грудня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Наталія Половінкіна

Ігор ЛИСАК