ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/6661/23
Номер провадження 22-ц/818/2201/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2024 року в складі ОСОБА_1 у справі № 644/6661/23 за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 19 липня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № , за умовами якого останній надано кредит у сумі 118125,00 грн на 60 місяців зі сплатою річних процентів 0,01 % від суми боргу за договором та щомісячних процентів 2,49 % від суми кредиту.

01 вересня 2021 року на підставі Договору факторингу № 01/09/21 права вимоги за вищевказаним кредитним договором відступлено АТ «ТАСКОМБАНК». Відповідно до умов цього договору та реєстру прав вимоги до договору факторингу № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року, позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року з усіма наступними додатками та змінами.

Зважаючи, що відповідач не виконувала зобов`язання за кредитним договором, станом на 04 серпня 2023 року заборгованість за кредитним договором № від 19 липня 2022 року становить 143870,62 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 115295,75 грн; заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) 6,23 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 28568,64 грн.

Посилаючись на вказані обставини, АТ «ТАСКОМБАНК» просило суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 143870,62 грн та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2024 року відмовлено в позові АТ «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 19 липня 2022 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження виконання умов пункту 2.2 договору № 01/09/21 про відступлення права, а саме, вимоги щодо підписання відповідного окремого реєстру права вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості відносно відповідачки ОСОБА_2 . Додані до позовної заяви копії реєстру прав вимог, повідомлення про відступлення прав вимог, список даних за кредитним договором, не містять інформації відносно передачі первісним кредитором новому кредитору права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач АТ «ТАСКОМБАНК» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не взяв до уваги те, що відповідно до договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року та реєстру прав вимоги до договору факторингу № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року до АТ «ТАСКОМБАНК» перейшло право вимоги до боржниці ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року. Тобто, на підставі договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року відбувається щоденне відступлення прав вимог за кредитними договорами, що укладаються із позичальниками. Реєстр прав вимоги по позичальнику ОСОБА_2 підписано сторонами 20 липня 2022 року, обсяг (розмір) зобов`язання, право вимоги за яким передано позивачу чітко відображено в зазначеному реєстрі, додатково підтверджується як розрахунком заборгованості (адже нарахування процентів новим кредитором було розпочато саме на зазначену суму), так і випискою по рахунку боржника (міститься в матеріалах справи), сформованою вже АТ «ТАСКОМБАНК» за період з 19 липня 2022 року і, як наслідок, перехід права вимоги відбувається шляхом оприбуткування заборгованості на балансі банку, підтверджується випискою по рахунку та платіжною інструкцією № від 19 липня 2022 року, в межах дії договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року. Тому вважає, що АТ «ТАСКОМБАНК» доведено факт відступлення права грошової вимоги відносно ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року від первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до АТ «ТАСКОМБАНК».

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 19 липня 2022 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № , відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 118125,00 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01% на рік від суми боргу за договором та 2,49 % щомісяця від суми кредиту, строком на 60 місяців (а.с.7-11).

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів) (а.с.7-8)

Відповідно до пункту 2.2. кредитного договору позичальник повідомлений кредитодавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, у чіткій та зрозумілій формі з інформацією, вказаною в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією (а.с.9).

Пунктом 3.1. Кредитного договору, передбачено, що всі інші умови кредитного договору зазначені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (публічна частин) редакція від 02 лютого 2022 року, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується, підписавши цей Договір (а.с.10).

Аналогічну інформацію мітить паспорт споживчого кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5902354, який підписано відповідачем 19 липня 2022 року (а.с.12-13).

01 вересня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» було укладено договір № 01/09/21 про відступлення права вимоги (а.с.24-36).

Згідно Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року, укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЦФР», первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та строки, встановлені цим договором (пункт 2.1).

Відповідно до пункту 2.2. договору про відступлення права вимоги сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у Додатку №1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри є невід`ємною частиною цього договору… (а.с.25).

Пунктом 3.4 договору про відступлення права вимоги передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (а.с.27).

Позивачем надано копію реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року за 20 липня 2022 року, в якому зазначено: позичальник ОСОБА_2 по договору № від 19 липня 2022 року, сума кредиту 118125,00 грн, дата закінчення договору 02 серпня 2027 року, кількість днів прострочення заборгованості, при наявності 0, загальна сума заборгованості - 118190,39, сума основного боргу за кредитом, грн -118125,00, сума нарахованих процентів, грн 0,03, сума нарахованого щомісячного проценту (плати за кредитом), грн 65,36, ціна договору за кредитом, грн 118190,39 (а.с.37).

Відповідно до повідомлення-вимоги № 10908/70.2.1 від 09 травня 2023 року, ОСОБА_2 повідомлено про заборгованість за договором та запропоновано протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком повідомлення позичальника повернути кредит та сплатити нараховані проценти та штрафні санкції (а.с.67). Доказів отримання нею такого повідомлення-вимоги суду не надано.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № від 19 липня 2022 року вбачається, що станом на 04 серпня 2023 року заборгованість позичальника становить 143870,62 грн, в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 115295,75 грн; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) 6,23 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 28568,64 грн (а.с.40-41).

Відмовляючи у задоволенні позову АТ ««ТАСКОМБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження виконання умов пункту 2.2 договору № 01/09/21 про відступлення права, а саме, вимоги щодо підписання відповідного окремого реєстру права вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості відносно відповідачки ОСОБА_2 . Додані до позовної заяви копії реєстру прав вимог повідомлення про відступлення прав вимог, список даних за кредитним договором не містять інформації відносно передачі первісним кредитором новому кредитору права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 2 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі №910/11177/20).

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише в певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам".

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19.

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).

Звертаючись до суду з позовом, АТ ««ТАСКОМБАНК» вважає себе кредитором ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року, укладеним боржницею з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», право вимоги за яким перейшло до позивача за договором відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ ««ТАСКОМБАНК» укладено договір відступлення прав вимоги № 01/09/21, відповідно до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передало АТ ««ТАСКОМБАНК» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.

Однак, на момент укладення договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року боргові зобов`язання за кредитним договором № від 19 липня 2022 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору. Включення ОСОБА_2 до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року є безпідставним. Належних доказів, які б свідчили, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № від 19 липня 2022 року, позивачем не надано.

Суд першої інстанції правильно встановив і з такими висновком суду повністю погоджується колегія суддів, що позивач АТ «ТАСКОМБАНК» не довело того, що має право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 19 липня 2022 року, право вимоги за яким перейшло до позивача за договором відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року, оскільки фактично між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» на час укладення договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора.

Той факт, що при укладенні договору відступлення права вимоги його сторони домовились (пункт 3.4) про те, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договором і те, що реєстр боржників був сформований 20 липня 2022 року, куди було включено ОСОБА_2 , не спростовує висновків суду першої інстанції.

Окрім того, у пунктах 1.1, 1.4 договору відступлення права вимоги визначено поняття термінів, які мають наступне значення, зокрема: Позичальники - Клієнти Первісного кредитора, яким первісний кредитор надав кредити та, які мають зобов`язання по відношенню до Первісного кредитора за кредитним договорами; Заборгованість - невиконані Позичальником грошові зобов`язання перед первісним кредитором в частині залишку суми заборгованості відповідно до умов Кредитного договору станом на дату відступлення прав вимоги Новому кредитору згідно графіку, зазначеному в п.3.1.2. цього Договору. Зокрема, але не виключено, до заборгованості відносяться зобов`язання щодо: повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди; інші платежі, несплачені Позичальником на день підписання Договору.

Аналіз змісту даних пунктів договору також дають суду підстави для висновку, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги, кредитний договір між первісним кредитором та позичальником уже повинен був бути укладений та повинні були існувати між первісним кредитором та позичальником зобов`язання за кредитним договором, проте кредитний договір укладено після договору про відступлення права вимоги, і зобов`язань за кредитним договором не існувало.

Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Зміст договору відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року свідчить про те, що сторони вказаного договору не передбачили відступлення права вимоги, яке виникне в майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що АТ «ТАСКОМБАНК» не довело належними та допустимими доказами перехід до нього права вимоги кредитора до ОСОБА_2 за кредитним договором № від 19 липня 2022 року, оскільки заявлена сума заборгованості не була визначені і не існувала на момент відступлення права вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи в межах доводів апеляційної скарги, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В.Маміна

В.Б.Яцина