Справа №443/926/24
Провадження №2/443/443/24
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

28 жовтня 2024 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням шляхом виселення,

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_2 (відповідач), в якій просить усунути зі сторони відповідача ОСОБА_2 будь-які перешкоди у користуванні належним їй будинковолодінням, яке розташоване у АДРЕСА_1 , шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що на підставі договору дарування житлового будинку від 06.08.2004 року їй належить житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_2 . Відповідно до записів будинкової книги у вищевказаному будинковолодінні зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між нею та відповідачем розірвано, проте відповідач хоч і не зареєстрований у даному будинковолодінні, проте проживає у приміщенні бані, яка розташована на території належного їй будинковолодінні. Протягом тривалого часу відповідач по справі ОСОБА_2 влаштовує вдома бешкети та сварки. Так, 02.03.2024 відносно ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис, однак він його не дотримувався і продовжував чинити на неї моральний тиск. Відповідач продовжує свої протиправні дії відносно неї та свого сина по даний час, провокує сварки. Така поведінка відповідача робить неможливим його проживання у належному позивачці будинковолодінні. Проживання відповідача у належному їй будинковолодінні негативно впливає на її стан здоров`я.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог та відсутність заперечення щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоч повідомлений про дату, час і місце його проведення належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав.

Заяви, клопотання, подані учасниками справи.

Позивачем подано заяву про проведення підготовчого засідання за її відсутності та призначення справи до судового розгляду (а.с.49), заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог, незаперечення проти винесення заочного рішення (а.с.57).

Представником позивача подано заяву про незаперечення проти відкладення розгляду справи (а.с.41).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 29.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.33-34).

Ухвалою підготовчого засідання від 19.06.2024 відкладено підготовче засідання (а.с.42).

Ухвалою підготовчого засідання від 30.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.50).

Ухвалою судового засідання від 23.09.2024 відкладено розгляд справи (а.с. 58).

Ухвалою судового засідання від 30.08.2022 постановлено проводити заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.66).

Також, судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/926/24 відповідача ОСОБА_2 (а.с.47, 54, 62).

Позиція суду.

Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу позовних вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно з договором дарування житлового будинку від 06.08.2004, зареєстрованого у реєстрі за № 1230, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.08.2004 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар належний їй на праві приватної власності цілий житловий будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці Журавнівської селищної ради, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.7-8, 9).

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.08.2004 встановлено, що право приватної власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 13.08.2004 (а.с.6).

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 19.05.2022 розірвано шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Жидачівського райвиконкому Львівської області 19.12.1989 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №106 (а.с.10-14).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 і його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15).

Відповідно до Будинкової книги у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17-19).

Згідно з довідкою Журавненської селищної ради №442 від 21.03.2022 син ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 ) та перебуває на її утриманні (а.с.21).

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.03.2024, складеного комісією Журавненської селищної ради, встановлено, що ОСОБА_2 , 1968 р.н., не зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але зі слів його колишньої дружини він проживає на території цього будинковолодіння (в приміщенні бані) (а.с.22).

Відповідно до Реєстру територіальної громади Державної міграційної служби місце реєстрації проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє. Дана особа знята з реєстрації місця проживання 31.03.2023 за заявою власника ОСОБА_1 , про що свідчить лист Журавненської селищної ради Стрийського району №867/01-3/2-26/вих-24, (а.с.23).

Терміновими заборонними приписами від 02.03.2024 серії АА№339131 та серії АА№339425 до ОСОБА_2 застосовано заходи: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалих осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) цих постраждалих осіб; заборона в будь-який спосіб контактувати з вказаними постраждалими особами. Строк дії термінового заборонного припису 7 діб з 22.20 год 02.03.2024 до 20.20 год 08.03.2024 (а.с.24, 25).

Відповідно до довідки начальника відділу ДВС у Стрийському районі Львівської області від 21.03.2024 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів відповідно до виконавчого документа станом на 21.03.2021 становить 73 267,.31 грн (а.с.26-27).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, які відповідають даним Автоматизованої системи документообігу Жидачівського районного суду Львівської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 30.12.2021 та 12.04.2024 визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства стосовно дружини (колишньої дружини), у зв`язку з чим на нього накладалося адміністративне стягнення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118311322, https://reyestr.court.gov.ua/Review/103076048).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача перешкод у користуванні належним їй на праві власності будинком та прибудинковими будівлями, у зв`язку з проживанням у них відповідача та його негативною, антисоціальною поведінкою, у зв`язку з чим позивач бажає виселити його із житла без надання іншого жилого приміщення.

Норми права, які застосував суд.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Житлового кодексу України (далі ЖК України), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Нормою частини 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин 4, 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом приписів статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Узагальнені фактичні дано, встановлені судом.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що будинок АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

За цією адресою проживає без реєстрації її колишній чоловік ОСОБА_2 . За час проживання ОСОБА_2 неодноразово вчиняв домашнє насильство по відношенню до дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 .

Вжиті до нього заходи запобігання (попередження) не дали позитивних результатів.

Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач своєю поведінкою порушує її права та право її сина на спокійне життя, завдає їй моральних страждань.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності підстав для задоволення позову.

Надавши оцінку аргументам позивача, суд звертає увагу на те, що для застосування правил частини 1 статті 116 ЖК України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У справах про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ тощо.

Суд зауважує, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Предметом доказування у цій справі є такі сукупні обставини: проживання відповідача разом з позивачем, систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання разом з ним, вжиття заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність.

Суд зазначає, що лише за наявності усіх цих обставин у їх сукупності може бути проведено виселення винної особи без надання їй іншого жилого приміщення.

Аналіз встановлених судом обставин та доказів на їх підтвердження, дозволяє дійти висновку про обґрунтованість аргументів позивача, оскільки за час проживання відповідача разом з останньою за адресою: АДРЕСА_1 його поведінка дійсно була неналежною, він систематично порушував умови співжиття, вчиняючи домашнє насильство стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 . До нього неодноразово вживалися заходи запобігання і громадського впливу, а саме: складалися тимчасові термінові приписи, протоколи про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду яких він визнавався винним у вчиненні адміністративних правопорушень та притягався до адміністративної відповідальності. Однак такі заходи не змінювали поведінку відповідача, оскільки він, після їх вжиття, продовжував свою антисоціальну поведінку по відношенню до колишньої дружини, тобто, по суті, ці заходи були безрезультатними.

За наведених обставин, на переконання суду, втручання у право відповідача на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, є виправданим, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що ухвалене у цій справі рішення є заочним, а відтак може бути переглянуто судом за його заявою, поданою у визначений процесуальним законом строк (протягом тридцяти днів з дня його проголошення).

Розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 022,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі, а недоплачена сума судового збору у розмірі 188,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі статей 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, статей 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 19, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні нею права користування житлом будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з цього будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1 022 (одна тисяча двадцять дві) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачену суму судового збору у розмірі 188 (сто вісімдесят вісім) грн 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складення повного судового рішення 30 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя А.І. Павлів