ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Авілової Олени Михайлівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно.

Вказував, що вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2019 року встановлено, що ОСОБА_2 , увійшовши в довіру до ОСОБА_1 , обманним шляхом заволодів правом на розпорядження нерухомим майном ОСОБА_1 , що спричинило шкоду, яка полягає у ринковій вартості втраченого майна.

Зазначав, що до такого втраченого майна відноситься 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 .

На даний час власниками зазначеного житла є відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Оскільки вирок суду в частині відшкодування йому завданої кримінальним правопорушенням шкоди не виконано, спричинені збитки засудженим ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження не відшкодовані, а вибулі поза його волею об`єкти нерухомого майна є власністю відповідачів, просив витребувати з чужого незаконного володіння в ОСОБА_3 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а також з чужого володіння ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_2 , визнавши за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Авілова О.М. оскаржила його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення вимог в повному обсязі.

Зазначала, що судом першої інстанції не враховано обставин, встановлених вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2019 року, які не потребують доведення при розгляді цивільно-правового спору та свідчать про вибуття належного позивачу нерухомого майна поза його волею внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 , шляхом зловживання його довірою, у зв`язку з чим ошуканий власник майна видав довіреність на право розпорядження належними йому об`єктами нерухомості.

Вважає, що наведенні обставини є достатньою правовою підставою для захисту майнових прав позивача у спосіб застосування положень ст. 388 ЦК України, що призведе до відновлення його прав як власника житла.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції по справі взято до уваги, що вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2019, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 , з корисливих спонукань, шляхом обману, під приводом надання юридичної допомоги, яку вже раніше він надавав ОСОБА_5 , уміючи розташувати до себе співбесідника і викликати помилкове враження про себе як про порядного і чесного чоловіка, заволодів грошовими коштами ОСОБА_5 при наступних обставинах.

ОСОБА_2 було відомо, що ОСОБА_5 на праві власності належить домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , тому він переконав його у необхідності укласти договір іпотеки із Харківською міською фінансово кредитною спілкою «Криниця», де предметом іпотеки став житловий будинок по АДРЕСА_2 і за умовами якого ОСОБА_1 було отримано 116100 грн.

11 лютого 2009 року, ОСОБА_2 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, діючи повторно, уміючи розташувати до себе співбесідника в процесі спілкування з ним і викликати помилкове враження про себе як про порядного і чесного чоловіка, переконав ОСОБА_1 обманним шляхом оформити на нього та на ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , довіреність з правом розпорядження та представлення інтересів в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування з усіх питань, пов`язаних з укладанням договору відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 запевнив ОСОБА_5 у тому, що на той час було змінено керівництво Харківської міської фінансово кредитної спілки «Криниця», і останніми можливий продаж житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а оформивши довіреність на вищевказаних осіб, він таким чином збереже право власності на житловий будинок і буде позитивно вирішено всі питання щодо укладеного іпотечного договору з Харківською міською фінансово кредитною спілкою «Криниця».

У подальшому, ОСОБА_2 , запевнивши ОСОБА_7 у тому, що ним втрачено документи, що посвідчують особу, переконав останнього бути присутнім при укладанні договору купівлі продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, 26.02.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. було посвідчено договір купівлі продажу між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_8 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за яких ОСОБА_2 були отримані коштів у розмірі 153920 грн., з яких ОСОБА_2 сплачено до каси кредитної спілки «Криниця» грошові кошти в суму 83745 грн., погасивши таким чином заборгованість за кредитним договором, а грошові кошти, що залишились у сумі 70175 грн., він повинен був передати ОСОБА_1 , проте розпорядився вказаною сумою на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_2 шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_1 заволодів грошовими коштами у розмірі 70175 грн., чим спричинив останньому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Зазначені обставини встановлені вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2019 в справі №646/8190/15-к, який набрав законної сили, тому відповідно до норм ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Одночасно, в даній кримінальній справі потерпілим ОСОБА_1 був заявлений цивільний позов, в якому він просив стягнути з обвинуваченого в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1303139 грн. та 500000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що в результаті шахрайських дій ОСОБА_2 він втратив житло. Ринкова вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до висновку експерта, складає 214268 грн станом на 2009 рік; та житлового будинку АДРЕСА_2 - 254486 грн, загальна вартість двох об`єктів нерухомості складає 1303139 грн.

Цивільний позов потерпілого був задоволений частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 70175 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 500000 грн.

На підставі вказаного вироку, судом були видані виконавчі листи, які потерпілим ОСОБА_1 пред`явлені до примусового виконання.

По справі судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.М.

Житловий будинок в АДРЕСА_2 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13.11.2015 року, серія та номер 726, посвідчений приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу Марюхніч Ж.Є. частка та на підставі договору дарування від 13.11.2015 року, серія та номер 724, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марюхніч Ж.Є. частини.

Пред`являючи заявлені вимоги, позивач посилався на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України та просив витребувати спірне майно, яке вибуло з його володіння поза його волею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності по справі обставин, які б свідчили, що спірним майном відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заволоділи без достатньої правової підстави у особи, яка не мала права відчужувати таке майно.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна в порядку віндикації, звернувши при цьому увагу на те, що згідно вироку суду об`єктом скоєного ОСОБА_2 злочину є заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами потерпілого.

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Предметом індикаційного позову - є вимога про повернення майна з чужого незаконного володіння. Тобто, умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору (першим власником та останнім).

За змістом ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виданої позивачем довіреності 21.01.2009 року укладено договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маліковою О.К., де від імені власника діяв його повірений ОСОБА_7 .

По даному епізоду кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України було закрито у зв`язку із закінченням строку давності.

В подальшому, на підставі договору купівлі - продажу від 07.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Ємець І.О. новим власником вказаної квартири стала відповідач ОСОБА_3 , право власності за якою зареєстроване в передбаченому законом порядку.

26.02.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. було посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_8 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Новий власник будинку продав його на підставі укладеного 23.04.2009 з покупцем ОСОБА_9 договору купівлі-продажу.

В подальшому, ОСОБА_9 на підставі договорів дарування від 13.11.2015 р. та від 14.04.2015 р. подарував вказаний будинок ОСОБА_4 , яка є відповідачем по даній справі.

Вищевказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.05.2023 року, сформованою по запиту суду.

За змістом ст. 77 ЦПК України предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В даному випадку до предмета доказування відносяться обставини, які б підтверджували факт заволодіння відповідачами спірним нерухомим майном без відповідної правової підстави.

Судом першої інстанції, після встановлення фактичних обставин по справі, зроблено обґрунтований висновок про те, що позивачем не зазначено ні в позовній заяві, ні доведено в ході розгляду справи, заволодіння новими власниками нерухомості ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спірним майном без відповідної правової підстави, а також обставин, які б свідчили, що останні не є добросовісними набувачами та допустили невиправдану недбалість та необережність при набутті права на вказане житло.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не мстять постань на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави скасування чи зміни судового рішення.

Так, апелянт наголошує на тому, що вказаний будинок та частина квартири вибули з його володіння поза його волею в наслідок шахрайських дій ОСОБА_2 , що встановлено вироком суду.

Разом з цим, позивачем не заперечується той факт, що спірний будинок по АДРЕСА_2 , був предметом іпотеки та забезпечував виконання кредитних зобов`язань, за якими були отримані грошові кошти в розмірі 153920 грн.

На підставі виданої ним довіреності було здійснено продаж предмета іпотеки на загальну суму 153920 грн., за рахунок чого сплачено іпотекодержателю КС «Криниця» кредитну заборгованість в розмірі 83745 грн., а інші кошти в розмірі 70175 грн. були безпідставно привласнені обвинуваченим ОСОБА_2 .

Таким чином, сам позивач усвідомлював необхідність погашення кредитної заборгованості за рахунок предмета іпотеки, яким являвся належний йому будинок.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, апелянтом не надано нових доказів, які б доводили факт недобросовісності в діях відповідачів як нових набувачів, які придбали спірні об`єкти нерухомості на підставі договорів купівлі продажу в 2016 році та відповідно на підставі договорів дарування в 2015 році, тобто вже після шести-семи років з часу вчинення первісного договору по відчуженню житлових приміщень.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги неодноразово висловлену Верховним Судом правову позицію про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як ухвалене х дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Авілової Олени Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2024 року.

Судді: О.І. Обідіна Ю.В. Дряниця Л.І. Пилипчук