КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника відповідача Колодія О.М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Колодієм Олександром Миколайовичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація, про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року керівник Вишгородської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради, звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із даним позовом, в якому просив: розірвати укладений 06.07.2011 між Вишгородською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 за реєстровим № 2086, договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0166, площею 0,2675 га для сінокосіння.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 10.05.2011 за № 630 між Вишгородською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки від 06.07.2011 № 2086, за умовами якого ОСОБА_2 на 49 років у платне користування передано земельну ділянку з кадастровим номером :38:060:0166 площею 0,2675 га для сінокосіння.

Разом з тим, зазначав, що відповідачка, будучи орендарем земельної ділянки кадастровий номер :38:060:0166 площею 0,2675 га для сінокосіння, істотно порушила умови договору оренди земельної ділянки, допустила нецільове використання земельної ділянки водного фонду, на якій здійснено забудову (розміщено тенісний корт, елінг з причалом, господарська будівля) та яка в групі інших земельних ділянок огороджена суцільним парканом з обмеженням до них доступу, всупереч вимог ст.ст. 60, 61, 96, 103 ЗК України, ст.ст. 47, 88 ВК України, ст. 35 Закону України «Про охорону землі», ст. 25 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10.05.2024 позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0166, площею 0,2675 га, для сінокосіння, укладений 06.07.2011 між Вишгородською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , за реєстровим №2086. Стянуто з ОСОБА_2 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2481 грн. 00 коп. (т. 2, а.с. 145-151).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності та її власником є Вишгородська районна державна адміністрація, Вишгородська міська рада не є розпорядником та не є належним позивачем у справі.

Зазначає, що нецільове використання відповідачем земельної ділянки не доведено належними доказами, так само як і розташування най забудови. Судом першої інстанції надано невірну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, якими обгрунтовується позов (т. 2, а.с. 15-158).

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки учасників справи, які з`явилися у судове засідання, визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження Вишгородської РДА від 10.05.2011 № 630 між Вишгородської РДА та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки від 06.07.2011 №2086, відповідно до якого ОСОБА_2 на 49 років у платне користування передано земельну ділянку з кадастровим номером :38:060:0166 площею 0,2675 га для сінокосіння, що знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту.

Згідно з п.п. 11, 12 Договору, земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і є землею сільськогосподарського призначення.

Пунктом 20 Договору на орендовану земельну ділянку встановлено обмеження, яка повинна використовуватися за цільовим призначенням з дотриманням обов`язків землекористувачів та змісту добросусідства встановлених ст.ст. 96, 103 ЗК України, ст. 35 Закону України «Про охорону земель».

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер :38:060:0166, в групі з іншими земельними ділянками з кадастровими номерами :38:060:0161, :38:060:0165, :38:060:0163, огороджені суцільним парканом з іншими земельними та обмежені у доступі. На огородженій території розташовані капітальні житлові та інші споруди невизначеного типу.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку, виходячи зі змісту наступних доказів в їх сукупності:

- акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельних ділянок ГУ Держгеокадастру у Київській області від 14.03.2019;

- протоколу огляду місця події СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області в к/п № 0000311 від 21.12.2021 з фототаблицею до нього;

- розпорядження Вишгородської РДА від 26.07.2013 № 357 про надання дозволу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на розроблення детального плану території вищевказаних земельних ділянок;

- витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянки з кадастровим номером :38:060:0166 площею 0,2675 га для сінокосіння;

- кадастрового плану земельної ділянки :38:060:0166 площею 0,2675 га;

- матеріалів детального плану територій ТОВ «Ріальто», якими розроблено забудову в тому числі спірної земельної ділянки без урахування її цільового призначення та обмежень використання передбачених п. 20 Договору;

- розпорядження Вишгородської РДА від 27.01.2016 № 21 про затвердження детального плану території земельних ділянок;

- матеріалів проекту «Берегоукріплення обвідного каналу Київського водосховища вздовж земельних ділянок, що розташовані на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, які перебувають в користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;

- паперовими копіями роздруківок інтернет-сторінок (веб-сторінок застосунку ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області № 6-ОТГ від 12.01.2021 року та акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 21.01.2021 року, додатків до них, спірна земельна ділянка разом з іншими площею 0,2675 га передана у комунальну власність Вишгородської міській раді.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 14.06.2023 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :38:060:0166 площею 0,2675 га зареєстровано за Вишгородською міською радою Київської області.

Так, на підставі ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі для сінокосіння і випасання худоби є землями сільськогосподарського призначення згідно ст. 34 ЗК України та можуть бути орендовані громадянами.

Статтею 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.

У межах прибережних захисних смуг забезпечується безперешкодний та безоплатний доступ громадян до узбережжя морів, морських заток, лиманів та островів у внутрішніх морських водах у межах пляжної зони, до берегів річок, водойм та островів для загального водокористування, крім земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон та зон особливого режиму використання земель, а також земельних ділянок, на яких розташовані: гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди; об`єкти підвищеної небезпеки; пансіонати, об`єкти реабілітації, спорту, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори, що мають відповідні передбачені законом документи на споруди та провадження відповідної діяльності; об`єкти природно-заповідного фонду, об`єкти культурної спадщини.

Обмеження доступу громадян у будь-який спосіб (у тому числі шляхом влаштування огорож або інших конструкцій) до узбережжя водних об`єктів на земельних ділянках прибережних захисних смуг, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, а також справляння за нього плати є підставою для припинення права користування земельними ділянками прибережних захисних смуг за рішенням суду.

Згідно ст. 61 ЗК України, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється серед іншого: г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

У прибережних захисних смугах забороняється влаштування огорож або інших конструкцій, що перешкоджають доступу громадян до берегів річок, водойм та островів, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічні вимоги передбачено статтями 88 і 89 ВК України.

Відповідно до вимог ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг тощо.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі;

Як передбачено ст. 31 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Статтею 35 Закону України «Про охорону землі» передбачено вимоги до власників і землекористувачів, у тому числі орендарів, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності. Зокрема, власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати додержання встановленого законодавством України режиму використання земель, що підлягають особливій охороні; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, забудова земельної ділянки водного фонду, яка надана в оренду для сінокосіння з обмеженням до неї вільного доступу із встановленням огорожі суперечить вимогам п. а ч. 1 ст. 96 ЗК України та ст. 35 Закону України «Про охорону земель».

При цьому, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є підставою для припинення прав користування нею згідно ст. 141 ЗК України.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

На підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, встановивши на підставі належних та допустимих доказів те, що спірна земельна ділянка використовується з істотним порушенням умов договору оренди, не за цільовим призначенням, на якій розміщено споруди, забудови й інші об`єкти, які пов`язані із землею, всупереч її цільового використання й сільськогосподарського призначення, з влаштуванням огорожі та обмеженням доступу до узбережжя обвідного каналу Київського водосховища, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання спірного договору оренди земельної ділянки.

Щодо посилань апелянта на те, що Вишгородська міська рада не є належним позивачем у справі, оскільки спірна земельна відноситься до земель державної власності та її власником є Вишгородського районна державна адміністрація, слід зазначити наступне.

Так, за змістом п. 24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, що набрав чинності 27.05.2021, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

Таким чином, відповідно до положень пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених підпунктами «а» - «е» цього пункту.

При цьому, слід зазначити, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 зауважила, що за наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки, прокурор мав обов`язок звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів. Той факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади).

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про набуття Вишгородською міської радою прав на спірну земельну ділянку в силу прямих вимог вищевказаної норми Закону (пункту 24 розділу Х Перехідних положень ЗК України), права прокурора на ініціювання позову в інтересах держави та наявності підстав для розірвання оспорюваного договору оренди.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог суперечать встановленим фактичним обставинам справи та наявним в ній доказам, які є належними, допустимими та узгоджуються між собою.

У свою чергу, встановлення паркану (огорожі) та забудова земельної ділянки водного фонду, яка надана в оренду для сінокосіння з обмеженням до неї вільного доступу свідчить про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та суперечить вимогам законодавства, відновлення законності у використанні земель державного водного фонду становить безумовний суспільний інтерес.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності висновків суду не спростовують, а отже не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Колодієм Олександром Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація, про розірвання договору оренди земельної ділянки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова