ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» липня 2024 року

м. Харків

справа № 953/720/23

провадження № 22ц/818/2574/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державне підприємство «СЕТАМ»,

треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», представниця третьої особи Венська О. О., Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року в складі судді Лисиченко С.М.

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», Харківська міська рада, про визнання неправомірними дій, визнання неправомірним та скасування рішення державного виконавця, в якому просив поновити строк для звернення до суду, визнати неправомірними дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо прийняття в межах виконавчого провадження № 62881452 постанови від 19 травня 2021 року про зупинення вчинення виконавчих дій в частині зупинення процедури продажу у системі електронних торгів Державного підприємства «СЕТАМ» майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» - лоту № 475955 нежитлова будівля літ «Д-1», загальною площею 13,3 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати неправомірною та скасувати прийняту у межах виконавчого провадження № 62881452 постанову державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 травня 2021 року про зупинення вчинення виконавчих дій в частині зупинення процедури продажу у системі електронних торгів Державного підприємства «СЕТАМ» майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» - лоту № 475955 нежитлова будівля літ «Д-1», загальною площею 13,3 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Позовні вимоги спрямовані на захист його приватноправового інтересу у поновленні строку на реалізацію права на здійснення розрахунку за майно, придбане на електронних торгах. Це право є немайновим, його дія не призводить до зміни майнових активів боржника. Він не є стороною виконавчого провадження, а є переможцем електронних торгів. Суд не встановив, що на час відкриття провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів 12 травня 2021 року вже тривала процедура продажу лоту з 20 квітня 2021 року, та 11 травня 2021 року відбулись торги, тому повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не розповсюджуються на спірні правовідносини. Господарським процесуальним Кодексом України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця особами, які не є сторонами виконавчого провадження. Боржник Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» є в цій справі третьою особою. Судом застосовано не релевантну практику Верховного Суду. Суд не передав матеріали справи для розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а закрив провадження. Також не враховано висновки постанови Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у цій справі щодо того, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Він є фізичною особою переможцем торгів, тому справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства. Крім того, суд встановив обставини справи на підставі судових рішень у справі № 904/4487/21 про банкрутство, які не витребувались та не надавались учасниками справи. Суд зазначив недостовірну інформацію щодо адреси спірного майна та розміру стягнутих з боржника коштів. Суд не надіслав на його адресу копії ухвал від 12 та 15 квітня 2024 року, не розглянув його клопотання про долучення доказів.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Надав до суду апеляційної інстанції клопотання, в яких просив винести окрему ухвалу щодо арбітражного керуючого Венської О. О., оскільки вона приховала доказ щодо закриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», витребувати у Господарського суду Дніпропетровської області копію ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року про закриття провадження у справі, долучити до матеріалів справи роздруківку відомостей з ЄДР станом на 28 липня 2024 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», та ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року з ЄДРСР про закриття провадження у справі, які задоволено частково, відмовлено у витребуванні у Господарського суду Дніпропетровської області копію ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року про закриття провадження у справі, оскільки ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року про закриття провадження у справі вже розміщена в ЄДРСР, є загальновідомим документом, щодо її існування учасники справи не заперечували та її копію з ЄДРСР надав ОСОБА_1 . Також не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_1 щодо винесення окремої ухвали щодо арбітражного керуючого Венської О. О., оскільки підстав, перебачених статтею 262 ЦПК України, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не виявлено. В іншій частини клопотання задоволені. Також він надав пояснення щодо того, що йому відмовлено в задоволенні його позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» про визнання недійсними електронних торгів. Тому, вважав, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції перешкоджає захисту його порушених прав.

В свою чергу представниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Вважала доводи апеляційної скарги є необгрунтованими. Пояснила, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» про визнання недійсними електронних торгів не набуло чинності, оскільки ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . Справу призначено до розгляду на 11 вересня 2024 року. Щодо суті цього спору пояснила, що ухвала суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі є законною, не суперечить чинному законодавству. На момент ухвалення цього судового рішення ухвали про закриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» не було.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір, який виник між сторонами, може вплинути на обсяг майна боржника, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», отже, провадження у справі необхідно закрити.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні Салтівського (Московського) відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження № 62881452 з примусового виконання наказу № 922/2415/19, виданого 05 серпня 2020 року Господарським судом Харківської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» на користь Харківської міської ради 1 436 962,58 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, 21 554,44 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 32 331,66 грн витрат зі сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою.

26 серпня 2020 року державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження №62881452 (а. с. 93 том 1).

В межах цього виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника від 06 січня 2021 року, якою арештовано майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест»,зокрема: нежитлова будівля літ «Д-1» загальною площею 13,3 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 95 том 1).

20 квітня 2021 року внесена до Системи електронних торгів заявка про реалізацію арештованого майна та опубліковано інформаційне повідомлення про продаж зазначеного майна на електронному аукціоні, лот № 475955 (а. с. 115, 117 том 1).

11 травня 2021 року зазначене вище майно продано у межах виконавчого провадження №62881452 в якості лоту №475955 з електронних торгів у системі електронних торгів (на веб-сайті електронних торгів) Державного підприємства «СЕТАМ».

Учасником під номером 4 був ОСОБА_1 , який став переможцем торгів, що підтверджується протоколом № 538126 проведення електронних торгів (а.с. 22-23 том 1).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року у справі № 904/4487/21відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства (а. с. 27-33 том 1).

19 травня 2021 року державним виконавцем Московського (Салтівського) відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) прийнято постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у зв`язку з відкриттям господарським судом справи про банкрутство боржника (а. с. 105 том 1).

20 травня 2021 року торги зупинені на підставі постанови державного виконавця Московського (Салтівського) відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 травня 2021 року про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року у справі № 904/4487/21 (а.с. 18-19, 117 зворот том 1).

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року у справі № 904/4487/21 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Виконавче провадження №62881452 дотепер зупинено, що підтверджується даними з Автоматизованої системи виконавчих проваджень (а. с. 24 том 1).

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частини перша, друга статті 4 ГПК України).

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).

Частиною другою статті 2 ГПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 905/813/20).

За правилами предметної юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи, передбачені пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (частина тринадцята статті 30 цього Кодексу), тобто є справами виключної підсудності.

Таким чином, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство, він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (див. висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 918/420/16, постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22 вересня 2021 року у справі № 911/2043/20, від 23 вересня 2021 року у справі № 904/4455/19).

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможним боржником. При цьому обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності вимог кредиторів в порядку черговості встановленому законом. Тому провадження у справах про банкрутство об`єктивно формується на засадах конкуренції кредиторів.

Тобто призначення провадження у справі про банкрутство полягає у збалансуванні реалізації прав та законних інтересів учасників справи. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.

Раціональність механізму конкурсної процедури полягає саме в тому, що вона надає інструментарій для узгодження прав та інтересів усіх кредиторів, а також забезпечує взаємні права та інтереси сукупності кредиторів і боржника. При цьому інструментом гарантування прав кожного із сукупності кредиторів є принцип конкурсного імунітету, за яким кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше, як в межах відкритого провадження у справі про банкрутство. Кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури (висновок, викладений у постановах судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 910/9535/18 та від 09 вересня 2021 року у справі № 916/4644/15).

Дотримання цього принципу забезпечується, зокрема, концентрацією судових спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про його банкрутство відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України та кореспондуючими цій нормі правилами статті 7 КУзПБ.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Частиною третьою статті 7 КУзПБ встановлено правило, за яким матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Отже, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі № 334/5073/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 904/4455/19).

У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.

Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21 жовтня 2019 року КУзПБ має здійснюватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

При цьому, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не лише з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а й надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20).

У розвиток наведених правових позицій у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Отже, КУзПБ розширив юрисдикційність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та раніше розглядалися судами інших юрисдикцій, визначивши критерій впливу спору на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності його розгляду в межах справи про банкрутство однієї із сторін.

Системний аналіз змісту приписів статті 7 КУзПБ у сукупності із зазначеними нормами ГПК України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми ГПК України чи КУзПБ не встановлюють винятків із цього правила.

Цей підхід є дієвим механізмом забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.

Такі рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, що безпосередньо або опосередковано впливатимуть на майнові активи боржника, можуть відбуватися, зокрема, у виконавчих провадженнях, стороною яких є боржник, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Щодо співвідношення приписів статей 339, 340 ГПК України та статті 7 КУзПБ при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, що пов`язані з виконанням судового рішення, ухваленого за результатом майнового спору, стороною якого є боржник.

Виконання судових рішень є заключним етапом процедури захисту суб`єктивних прав та законних інтересів кредитора. При цьому у правовій доктрині переважає підхід до розуміння стадії виконання судових рішень саме як заключної стадії цивільного/господарського процесу. Такий підхід наразі втілений і в чинному законодавстві України (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Водночас не менш важливим у світлі розглядуваного питання є підхід до розуміння стадії виконання судових рішень, запроваджений практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). ЄСПЛ тлумачить вимогу виконання остаточних судових рішень принаймні у контексті декількох конвенційних прав, зокрема права на справедливий судовий розгляд (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)), права на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), права на ефективний засіб правового захисту(стаття 13 Конвенції) та права на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції (стаття 8 Конвенції). Основним у наведеному переліку є пункт 1 статті 6 Конвенції, що закріплює право на справедливий судовий розгляд справ, і саме тлумачення зазначеного права ЄСПЛ дало змогу сформулювати основні стандарти у сфері виконавчого провадження, що випливають з його практики. Така позиція, що ґрунтується на детальному аналізі практики ЄСПЛ, відображає належність виконавчого провадження до судових процедур і одночасно свідчить про його тісну пов`язаність з іншими інститутами, зокрема з інститутами матеріального права, на приписах якого ґрунтуються ті вимоги і процедури, які відбуваються в рамках виконавчого провадження. І саме з погляду такого розуміння слід тлумачити зв`язок виконавчого провадження з процедурами банкрутства.

У рішеннях ЄСПЛ неодноразово зверталася увага, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судових рішень є самостійною, але невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу правосуддя (див. рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», від 11 січня 2005 року у справі «Дубенко проти України» тощо).

Конституційний Суд України в Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(ІІ)/2019 наголосив, що забезпечення виконання державою судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя» змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

ЄСПЛ зазначає, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою та другою стадіями одного провадження. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. рішення від 06 вересня 2007 року у справі «Моргуненко проти України» та від 27 листопада 2008 року у справі «Крутько проти України»).

Отже, виконавче провадження є стадією судового процесу, логічно та функціонально відокремленою системою процесуальних дій, що вкладаються в алгоритм процесуальної діяльності суду та учасників справи і спрямовані на досягнення відповідної процесуальної мети.

Судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом в юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення (див. Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 № 18рп/2012).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Закон України «Про виконавче провадження» виокремлює порядок: виконання рішень немайнового характеру; виконання рішень шляхом звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Закон України «Про виконавче провадження» і КУзПБ містять прогалини і колізії в частині унормування дій виконавців у разі, якщо щодо боржника порушується процедура банкрутства. Це досить істотно ускладнює вирішення низки питань у процедурі банкрутства, створює суперечки (у тому числі судові) на практиці.

Так, у випадку відкриття провадження у справі про банкрутство стосовно особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, постає питання співвідношення цих двох процедур задоволення вимог кредиторів, оскільки метою виконавчого провадження є виконання рішення про стягнення з боржника на користь окремого кредитора без урахування зобов`язань чи вимог інших кредиторів (стягувачів), а метою справи про банкрутство - справедливе (згідно із черговістю та пропорційно) задоволення усієї сукупності кредиторів, які звернулися у справі про банкрутство (неплатоспроможність) з вимогами до боржника.

Задля вирішення проблеми такої конкуренції у спеціальному законодавстві передбачено низку запобіжників, зокрема: виключну підсудність справ у майнових спорах, стороною яких є боржник, або щодо його майна, інших спорів з вимогами до боржника (пункт 8 частини першої статті 20, частина тринадцята статті 30 ГПК, частина друга статті 7 КУзПБ); зупинення вчинення виконавчих дій (пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»); мораторій на задоволення вимог кредиторів (частина третя статті 41 КУзПБ); особливий порядок звернення стягнення на майно боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та застосування обмежень щодо розпорядження таким майном (частина чотирнадцята статті 39, частина п`ята статті 41 КУзПБ).

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» за загальним правилом виконавець зобов`язаний зупинити вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом.

За змістом частин першої, другої статті 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій.

Приписами частини третьої цієї статті передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абзац перший частини п`ятої статті 41 КУзПБ).

Тож на час здійснення провадження у справі про банкрутство примусове виконання певної категорії рішень державним/приватним виконавцем не зупиняється та може здійснюватися, зокрема, шляхом звернення стягнення на кошти/інше майно боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, а отже, відповідні виконавчі дії впливатимуть на обсяг, склад чи ліквідність майнових активів боржника.

У виконавчому провадженні звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Водночас, як неодноразово наголошував Верховний Суд, з моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і нормами КУзПБ, які мають пріоритет у правовідносинах за участю боржника, встановлені спеціальні правила звернення стягнення на його майно.

Зокрема, за приписами частини чотирнадцятої статті 39 КУзПБ з моменту відкриття провадження у справі арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина п`ята статті 41 КУзПБ).

За такого правового регулювання правомірними можна вважати ті дії щодо звернення стягнення на майно боржника, які будуть здійснені в межах провадження у справі про банкрутство (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18(914/608/20), Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22 вересня 2021 року у справі № 905/1923/15, Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі № 918/984/21, від 26 січня 2023року у справі № 910/21981/16).

Тож у разі оскарження вчинених державним/приватним виконавцем виконавчих дій, спрямованих на звернення стягнення на кошти чи інше майно боржника, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, постає питання про застосування статей 339, 340 ГПК України та статей 7, 41 КУзПБ при визначенні суду, уповноваженого на судовий контроль за такими діями стосовно боржника.

За положеннями статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Така скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 340 ГПК України).

Як наголошувалося раніше, з введенням в дію КУзПБ справи у спорах, наслідком вирішення яких може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника у справі про банкрутство, а також спори з вимогами до боржника, за правилами статті 7 цього Кодексу підлягають розгляду виключно у межах справи про його банкрутство.

Сутність судового контролю за виконанням судових рішень полягає у розгляді та вирішенні судом скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Підставою для здійснення такого контролю є звернення сторони виконавчого провадження, яка вважає, що відповідним рішенням (дією, бездіяльністю) порушено її права, оскільки на дату такого звернення добровільно не виконані її вимоги виконавцем/посадовою особою державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Тож питання, що є предметом розгляду суду під час судового контролю за виконанням судових рішень, має усі характерні ознаки спору, оскільки постає як стан невизначеності у правах та обов`язках її учасників, що має бути усунутий судовим рішенням. Та обставина, що спір цей є суто процесуальним, особливого значення в розглядуваному контексті не має. Адже за змістом частини першої статті 7 КУзПБ саме господарський суд, що здійснює провадження у справі про банкрутство, розглядає спори, стороною яких є боржник, причому частина друга цієї статті конкретизує, що до таких спорів, зокрема, належать спори щодо інших вимог до боржника, тобто спори, які тим чи іншим чином стосуються інших вимог до боржника.

Тому в разі оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, які стосуються виконання судового рішення, ухваленого у спорі за участю боржника в межах справи про банкрутство відповідно до приписів статті 7 КУзПБ, очевидно, що така скарга (заява, позов) підлягає розгляду судом, який розглянув справу в майновому спорі чи іншому спорі з вимогами до боржника як суд першої інстанції (стаття 340 ГПК України), тобто судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, навіть за умови, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень згідно з абзацом четвертим частини другої цієї норми.

Вирішуючи питання, пов`язані з оскарженням рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо примусового виконання (звернення стягнення на кошти та інше майно) за рішеннями у спорах (правовідносинах), стороною яких є боржник у справі про банкрутство, які були вирішені поза межами справи про банкрутство до введення в дію КУзПБ або з інших причин, господарським судам слід урахувати у системному взаємозв`язку статті 339, 340 ГПК України та статтю 7 КУзПБ, керуючись пріоритетом приписів спеціального закону - КУзПБ, а також закріпленими у цьому законі принципами концентрації всіх спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство та судового контролю у відносинах банкрутства (неплатоспроможності).

Здійснюючи системне тлумачення приписів статті 7 КУзПБ, підпункту 8 частини першої статті 20 ГПК України, а також статті 339 ГПК України, слід виходити з того, що процедура банкрутства - це спеціальна правова процедура, норми КУзПБ є спеціальними і під час їх зіставлення з нормами загальними вони повинні мати процесуальний пріоритет.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що КУзПБ у статті 7 розширив підсудність господарському суду спорів, стороною яких є боржник, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, визначивши за змістом цієї норми критерій впливу на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності розгляду спору в межах справи про його банкрутство.

Телеологічне та лексичне тлумачення приписів пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України у взаємозв`язку зі статтею 7 КУзПБ свідчить, що у цих нормах законодавець, застосувавши категорії «справи у спорах з майновими вимогами», «майновий спір», «спір щодо майна» та залишивши перелік таких спорів відкритим, визначив передумови для реалізації судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, функції судового контролю щодо максимально широкого кола правовідносин за участю боржника та щодо його майна.

За приписами КУзПБ зміст судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства полягає у тому, що рішення чи дії боржника та третіх осіб, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.

Отже, за такого формулювання пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України, статті 7 КУзПБ у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню питання судового контролю у виконавчих провадженнях за рішеннями стосовно боржника, виконання яких можливе шляхом звернення стягнення на кошти чи інше його майно, незалежно від процесуальної форми звернення (скарга, заява, позов) заінтересованої особи щодо здійснення такого контролю.

Тож повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо здійснення відповідного судового контролю поширюються і на правовідносини з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у виконавчому провадженні, що передбачає звернення стягнення на майно боржника або може вплинути іншим чином на майнові активи боржника, і такий контроль має здійснюватися з моменту відкриття виконавчого провадження та до його завершення чи закриття провадження у справі про банкрутство боржника.

Контроль суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, за виконанням судових рішень може здійснюватися, зокрема, шляхом розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, за результатами розгляду якої у разі встановлення обґрунтованості скарги суд ухвалою визнає оскаржувані рішення, дії або бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Натомість розгляд скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та ухвалення відповідного рішення поза провадженням у справі про банкрутство може мати наслідком суперечність між судовим рішенням за скаргою та метою процедур банкрутства (неплатоспроможності) за приписами спеціального закону - КУзПБ, що має пріоритет з часу відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Таке судове рішення не відповідатиме критерію виконуваності та принципу правової визначеності, адже виконавець чи орган державної виконавчої служби може опинитися у стані невизначеності через колізії у правовому регулюванні примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) і процедури банкрутства (неплатоспроможності) боржника.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 910/21981/16.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 як переможець електронних торгів оскаржує дії та постанову державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині зупинення продажу нерухомого майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», щодо якого було відкрито провадження у справі про банкрутство.

Встановивши, що у разі задоволення вимог позивача та скасування постанови про зупинення виконавчих дій відповідні виконавчі дії впливатимуть на обсяг і склад майнових активів боржника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі з тих підстав, що розгляд усіх майнових спорів щодо майна боржника у справі про банкрутство повинен відбуватися господарським судом в межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини третьої статті 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 08 червня 2022 року у справі № 711/8269/17, від 22 червня 2022 року у справі № 523/12426/16, від 07 вересня 2022 року у справі № 727/3568/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/4673/21, від 14 червня 2023 року у справі № 643/8813/21, від 29 листопада 2023 року у справі № 522/21417/17, від 20 грудня 2023 року у справі № 522/21420/17.

Отже, у разі встановлення, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції, необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення.

Суд апеляційної інстанції мав би скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та надіслати матеріали справи до відповідного господарського суду.

Однак, апеляційний суд наразі позбавлений можливості передати справу за позовом ОСОБА_1 до належного господарського суду, оскільки ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року у справі № 904/4487/21 клопотання ліквідатора №02-15-01/456-2 від 07 травня 2024 року про затвердження звіту ліквідатора за підсумками ліквідаційної процедури задоволено, затверджено звіт ліквідатора №02/15-01-456-1 від 07 травня 2024 року за результатами процедури ліквідації Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», затверджено ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест», закрито провадження по справі № 904/4487/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест».

Також, ця ухвала суду господарської юрисдикції постановлена вже після того, як була постановлена оскаржувана ухвала, про наявність якої суд першої інстанції не міг знати. Ця ухвала суду господарської юрисдикції не досліджувалася в суді першої інстанції, тому в даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати оцінку цьому доказу в контексті оскаржуваної ухвали.

Про те, що вказана ухвала не існувала до постановлення оскаржуваної ухвали в судовому засіданні учасники справи не заперечували.

До доводів ОСОБА_1 щодо того, що оскаржувана ухвала унеможливлює захист його прав, судова колегія відноситься критично, оскільки у нього є право звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом, надавши при цьому як основний доказ ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року у справі № 904/4487/21. Також, як пояснила представниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто ТехІнвест» та не заперечував проти цього ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції на розгляді знаходиться справа щодо визнання електронних торгів недійсними, яка пов`язана з цією справою. Тобто його право на доступ до правосуддя не порушено.

Враховуючи, що ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.