РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/9837/22

Провадження № 22-ц/4815/1074/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

часники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» як правонаступник

Акціонерного товариства «Альфа Банк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у складі судді Ковальова І.М., постановлене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Альфа Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року залучено до участі у даній цивільній справі у якості правонаступника АТ «Альфа Банк» - АТ «Сенс банк».

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року позовні вимоги акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 на користь АТ «Сенс банк», м.Київ, вул.В.Васильківська, 100 заборгованість розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн. (яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502 276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.) станом на 02 червня 2022 року та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2024 року скасовано заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року по цивільній справі №569/9837/22 за позовом акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В своєму позові позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 на користь позивача заборгованість в розмірі 900914,10 грн., яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502 276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Акціонерного товариства «Сенс Банк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2014 року по справі № 569/7106/14-ц на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», заборгованість за кредитним договором в розмірі 210333,72 грн. Додає, що в матеріалах цивільної справи наявне рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень від 22.05.2015 року, яким вже встановлено фактичні обставини справи : відступлення права вимоги, факт видачі кредиту. При цьому, матеріали справи не містять доказів, що відповідне рішення було скасовано чи не вступило в силу, а відтак посилання Суду першої інстанції на відсутність доказів відступлення права вимоги чи видачі кредиту є безпідставними. Зазначає, що суд першої інстанції, маючи доступ до Єдиного реєстру судових рішень не позбавлений можливості був встановити дійсне винесення судового рішення. Звертає увагу, що відповідачем факт винесення рішення не оспорювався, та обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, матеріалами справи не спростовано, так само як і не спростовано факту невиконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року. Звертає увагу, що судом взагалі не встановлено та не перевірено розмір нарахувань за заявленими вимогами. Безпідставним є посилання суду першої інстанції, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є не належним доказом, за відсутності виписки по особистому рахунку. Зазначає, що виписки по особистому рахунку були долучені до матеріалів справи через систему Електронний Суд разом з поясненнями, однак вищезазначене було проігноровано судом, а також не встановлено розміру заборгованості за кредитним договором взагалі. Додає, що позивачем на

підтвердження своїх вимог до відповідачів не було надано суду первинних бухгалтерських документів щодо розміру заборгованості, суд не звернув увагу на те, що розмір кредитної заборгованості вже був встановлений рішення суду, яке набрало законної сили і саме на цю суму позивачем нараховані суми, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України. Вказує, що суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Ващишина Оксана Вікторівна вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі Філії «Відділення Промінвестбанку в м.Рівне» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №291/08, за умовами якого Банк надає позичальнику кредит у сумі 39600 доларів CШA (що складає 199980,00 гривень згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладення цього договору, встановленому на рівні 100,00 доларів США дорівнює 505,00 гривень) на умовах, передбачених цим договором.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги.

Згідно п.2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду на умовах, визначених таким договором.

Відповідно до п.2.2. договору, внаслідок передачі кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями позичальників на заставлене майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Отже, внаслідок укладення договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №291/09 від 04 березня 2008 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 .

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування AT «Альфа-Банк» на AT «Сенс банк».

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 01.04.2014 року по 02.06.2022 року, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн., яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.) станом на 02 червня 2022 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 760/15867/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від ЗО січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16 (провадження №14-254цс19) до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених в статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч. 1 ЦК України).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на ці норми закону та висновки суду касаційної інстанції, право нараховувати відсотки та інфляційні втрати обмежується відповідним періодом, тобто за 3 роки до дати звернення до суду з позовом. Позивач звернувся із цим позовом 18.07.2022 року, а тому нарахування здійснюються з 18.07.2019 року.

Звертаючись із цим позовом до суду, Банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що відповідач станом на 18.07.2019 частково оплатила заборгованість на загальну суму 18176,76 грн., з яких 16562,54 грн. - заборгованість за кредитом, 1614,22 грн. - заборгованість за відсотками, а залишок становить 190296,11 грн. заборгованості за кредитом та 1860,85 грн. пені. Зазначений розрахунок заборгованості зроблений позивачем без урахування періоду, на який поширюється правило позовної давності.

Відповідачем надано контррозрахунок інфляційних втрат із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду та 25% річних із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду; контррозрахунок інфляційних втрат із заборгованості по пені згідно рішення суду та 3% річних із заборгованості по пені згідно рішення суду. Період, за який вчинено контр розрахунки, з 18.07.2019 року по 18.07.2022 року, а в якості сум, на які здійснюється таке нарахування, - залишок неоплаченої заборгованості в розмірі 190296,11 грн. заборгованості за кредитом та 1860,85 грн. пені.

Згідно контррозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду та 25% річних із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду розмір заборгованості становить: 154 899,55 (сума боргу) + 53 342,85 (інфляційне збільшення) + 130 117,70 (штрафні санкції (25% річних)) = 338 360,10 грн.

Згідно контррозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по пені згідно рішення суду та 3% річних із заборгованості по пені згідно рішення суду розмір заборгованості становить: 1 860,85 (сума боргу) + 705,86 (інфляційне збільшення) + 167,63 (штрафні санкції (3% річних)) = 2 734,34 грн.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 01.04.2014року по 02.06.2022року, розрахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн., є безпідставними та такими, що суперечать нормам діючого законодавства.

Як вбачається з кредитного договору №291/08 від 04 березня 2008 року встановлено повернення боргу в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, наведене вище виключає можливість стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 cт. 625 ЦК України (інфляційні втрати на загальну суму 507 420,02 грн.).

Зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, як це зазначено у статті 11 ЦК України, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність, не змінюючи зміст самих зобов`язань та зміст договору, яким такі зобов`язання визначені.

Предметом грошового зобов`язання відповідачів є грошові кошти, виражені у гривнях визначенням еквіваленту іноземної валюти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну - правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/16692/16-ц зазначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 та постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18, від 25 листопада 2019 року у справі №130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі №905/192/18.

Таким чином, наведене вище виключає можливість стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати).

Отже, позовна заява в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за інфляційними витратами на загальну суму 507 420,02 грн., розрахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року, є безпідставною, необґрунтованою, та такою, що суперечить нормам діючого законодавства. Позивачем не доведено належними доказами факт отримання кредитних коштів у відповідному розмірі, а тому він не вправі стягувати кошти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані на суму заборгованості, яка не доведена.

Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судова практика у кредитних правовідносинах, стягненні заборгованості за договорами займу наразі дотримується позиції необхідність наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує вказаний факт.

Заборгованість за кредитом та її розмір має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним договором. Така позиція викладена в Верховним Судом у постанові від 17.12.2021 по справі № 278/2177/15-ц.

Звертаючись до суду з цим позовом, Банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, без доручення первинних бухгалтерських документів. Розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає вимогам первинного документу, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також він підписаний не уповноваженою на такі дії особою, у зв`язку з чим такий розрахунок не є належним доказом безспірності як власне заборгованості, так і її суми.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній форм. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, про стягнення якої звернувся Банк.

Покликання Банку на роздруківку з Єдиного державного реєстру судових рішень витягу рішення Рівненського міського суду від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №569/7106/14-ц про стягнення заборгованості на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в розмірі 210333,72 грн. містить знеособлену інформацію, а тому а тому апеляційним судом відхиляються, оскільки не є належним і достовірним доказом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, які свідчать про недоведеність належними, достатніми, достовірними доказами факту отримання кредитних коштів у заявленому розмірі, а відтак про неможливість стягувати кошти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за недоведеною заборгованістю, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.