Справа №333/8006/23
Провадження №2/333/839/24
рішення

Іменем України

22 липня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., при секретарі Шелесько Ю.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ткаченка Д.С., представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Крат В.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу 333/8006/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2023 року позивач ОСОБА_4 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування зазначає, що 11.09.2023 року на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» громадянин ОСОБА_2 оприлюднив допис з заголовком «Хто Замовник вбивства?». Вказаний Допис доступний за посиланням - https://www.facebook.com/oleg.kuzmenko.98/posts/pfbid0BrNso28UizVdaLxTFwHpq8YiQoHxoqnq6Bbhtj2shHahk4knpYXVjm6pGnQTKhvFl. У наведеному Дописі Відповідачем описується ситуація замаху на його вбивство, а також опис певних подій, які, на думку автора, пов`язані із цим. Згодом по тексту Відповідач вказує, що замовником зазначеного злочину вважає ОСОБА_5 , а також звинувачує цю особу у шахрайстві з приводу заволодіння майном Відповідача. Далі по тексту Відповідач зазначає, що «допомогу різного рівня ОСОБА_6 надавала та надає ОСОБА_7 », по суті звинувачуючи позивача у діях, що спряли вчиненню злочину, а також у діях спрямованих на «рейдерство об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». Позивач стверджує, що інформація щодо неї є неправдивою та такою, що, будучи викладеною у формі фактичних тверджень, створює хибну думку щодо причетності до описаних Відповідачем злочинів та формує негативне ставлення до неї у читачів та глядачів допису. У своєму коментарі під цим постом позивач зазначила, що не надавала і не надає жодної юридичної допомоги Бакланському, а ні у справі про замах, а ні в справах щодо нерухомого майна чи корпоративних прав, щодо яких точаться скверни між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Більше того, ще влітку 2019 року позивач припинила свою адвокатську діяльність через її несумісність з депутатською діяльністю, а тому не могла жодним чином представляти інтереси Бакланського чи надавати йому юридичну допомогу у 2021-2022-2023 роках. Згодом, 13.09.2023 року продовжуючи цю тему, Відповідач опублікував на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» ще один допис (доступний за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_1 у кому зазначив, що не звинувачує позивача у співучасті до замаху на вбивство, а лише намагався донести, що на його суб`єктивну думку - «моя всебічна допомога призвела до скоєння цього злочину». На переконання позивача та з огляду на зміст, формулювання та спосіб викладення тверджень, читачам нав`язують думку та запевняють в тому, що нею здійснюється допомога ОСОБА_5 у здійсненні незаконної діяльність. При цьому в спірному Дописі не наведено жодного доказу на підтвердження таких тверджень.

Так, інформаційним ресурсом « ОСОБА_10 » (доступне за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_2 IwAR0tpiCjKi6SmseFotQWvQjWsRXJRJwfcF8yjBTPYRitpFHc9oiUIkTQe9_aem_ARVeYKIyStYvsUZUlrwr6i2HvzyYCLB1439SJIxnOoHZtrKcdvW7a6Zy8zP_ZKWMj4), поширено публікацію, де вказується, що Відповідач «розповів, кого він вважає замовником замаху на його вбивство і звинуватив нардепку ОСОБА_11 у сприянні замовнику».

З метою захисту свої законних прав та інтересів, належним та передбаченим судовою практикою способом захисту є звернення до суду з позовом для визнання недостовірною інформацію поширену Відповідачами, зобов`язання Відповідачів спростувати недостовірну інформацію та стягнення з них моральну шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував, надав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що на початку допису він спеціально підкреслив, що це його суб`єктивна думка (припущення), намагаючись відразу за допомогою мовностилістичних засобів не надавати тексту стверджувального змісту, а навпаки зазначити, що це лише його власна думка та погляд на події. На його думку, поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів він тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) щодо певних подій. Крім того, у дописі на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» зазначив, що не звинувачує позивача у співучасті до замаху на вбивство. Вважає, що позивач, не довела порушення особистих немайнових прав та інтересів та не надала доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до ч.6 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спеціальним законом є Закону України «Про медіа». Згідно ч.11 ст.43 цього Закону, поширення спростування або відповіді в онлайн медіа має відбуватися у спосіб, максимально наближений до способу поширення інформації, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь (у тому самому обсязі, на тій самій веб-сторінці або у тому самому розділі веб-сайту тощо). Якщо спростування або відповідь неможливо розмістити на одній веб-сторінці з оригінальною публікацією, суб`єкт у сфері онлайн медіа має забезпечити перехресні посилання між відповідними публікаціями та розмістити поряд з оригінальним матеріалом повідомлення про те, що інформація з цієї публікації була спростована або стала предметом реалізації права на відповідь. На веб-сайті «ЗаБор» в оспорюваній публікації без спотворень наведено зміст постів як, позивачки ОСОБА_4 , так і відповідача ОСОБА_2 . Відповідальність за їх зміст несуть особи, які їх поширили. У зв`язку з вищевикладеним, просить відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 за недоведеністю і безпідставністю.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із такого.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Згідно із ч.1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, ч.4 ст. 32 Конституції України , ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Згідно із п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і, яка , на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати свої особисте немайнове право.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 81 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірного, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним процесуальним обов`язком позивача, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов`язок доказування, тобто позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України).

Однак, позивач не надала доказів на підтвердження порушення особистих немайнових прав або неможливості повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. Позивач не навела, які саме наслідки були спричинені її особистим немайновим правам через допис відповідача ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук». У судовому засідання представник позивача лише припустила, що відповідна шкода діловій репутації та особистим немайновим правам від публікації може мати місце при участі позивача у наступних виборах народних депутатів. Разом з тим таке припущення є лише ймовірним. Отже, позивач не довела наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між публікацією та її наслідками моральною шкодою.

Також суд звертає на увагу на те, що в справах про захист гідності, честі та ділової репутації, суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які: не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Відповідно до статті 277 ЦК Украі?ни предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивноі? думки и? поглядів відповідача не можна перевірити щодо і?х відповідності діи?сності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовіи? практиці Європеи?ського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенціі? (рішення Європеи?ського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австріі?» (Lingens v. Austria), § 46). Отже, необхідно розрізняти констатацією фактів та оціночні судженнями. Немає потреби доводити достовірність оціночних суджень.

В прохальній частині позовної заяви позивач просить суд визнати недостовірною наступну інформацію: «На мою суб`єктивну думку допомога різного рівня Бакланському надавала та надає ОСОБА_7 . Мені неодноразово передавали інформацію про її мрії щоб мене посадили чи підкинули мені наркотики, щоб якось дискредитувати мене, тим самим щоб я не створював їм перешкоди по рейдерству об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». В наслідок її «допомоги» Бакланському у цивільних та кримінальних справах проти мене, у нього сформувалось уявлення про свою всемогутність та безкарність, як він любить казати ВСЕ Ж МОЖНО ПОРЕШАТЬ». Надані вислови містяться у дописі на сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Фейсбук» (а.с.7) та на веб-сайті «zabor.zp.ua». За такого суд приходить до висновку, що саме наведені вислови, на думку позивача, спричинили їй моральну шкода. І саме вони повинні піддатися аналізу та дослідженню в контексті предмету позову.

Зі змісту даних тверджень вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у своїй публікації вказав, що це його суб`єктивна думка (припущення), погляд на події. Поширена відповідачем інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) щодо певних подій. Використання таких слів як, уявлення, всемогутність та безкарність прямо свідчить про те, що ця інформація є звичайним оціночним судженням, адже уявлення, всемогутність та безкарність є умовними поняттями та не може відноситися до стверджувальної інформації, яка наділена будь-якими фактичними даними. До того ж, використання лапок на початку та в кінці слова, як мовностилістичного засобу, свідчить про ймовірність та припущення. Крім того, частина наведеної у дописі інформація відповідає дійсності. Так, з наданих відповідачем ОСОБА_2 копій ордеру на надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та титульного аркушу позовної заяви (а.с.45-47) вбачається, що позивач у минулому надавала правову допомогу ОСОБА_5 . В цьому контексті судження відповідача ОСОБА_2 щодо сформування «уявлення про свою всемогутність та безкарність» через призму оцінки судження може свідчити, зокрема, про якісно надані послуги позивачем як адвокатом до моменту зупинення дії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Також слід зауважити, що у наведених дописах, жодним чином не йдеться про звинувачення позивача у співучасті у вчиненні злочину.

Отже, поширені відповідачем оціночні судження з урахуванням стилістики поширеноі? інформаціі?, застосованих мовних зворотів та відсутності посилань на конкретні факти, не потребують доведення їх правдивості, що узгоджується з позицією Європеи?ського суду з прав людини, викладеною в пункті 46 рішення у справі «Lingens v. Austria» від 8 липня 1986 року, де зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити і?хню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенціі?.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездіи?сненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється Конвенцією. (Рішення ЄСПЛ від 29 березня 2005 року (заява №72713/01) у справі «Украі?нська Прес-Група» проти Украі?ни»).

Під час розгляду спору суд повинен встановити чи були порушені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволені. Враховуючи, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а вислови у публікації носять оціночний характер, то в позові до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.34 Конституції України, ст.ст.277, 297 ЦК України, ст.ст.81, 133, 141, 258-259, 264-268ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков