ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/8257/23
Номер провадження 22-ц/818/2199/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року в складі ОСОБА_1 у справі № 638/8257/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 24 липня 2015 року. Шляхом підписання вказаної анкети-заяви відповідач погодився з «Умовами та правилами банківських послуг, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до статті 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (стаття 1066 ЦК України) та кредитного договору (стаття 1054 ЦК України). АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 11 червня 2023 року становить суму в розмірі 43957,80 грн, з яких: 36189,14 грн заборгованість за тілом кредиту, 7768,66 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 заборгованість за комісією та пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 2684 грн судового збору.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 липня 2015 року в загальному розмірі 43 957 грн 80 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 36 189,14 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 7768,66 грн та судовий збір у розмірі 2684 грн 00 коп. Заочне рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог.

18 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просив скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року в цивільній справі № 638/8257/23 задоволено, заочне рішення скасовано.

28 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». Відзив мотивовано тим, що заборгованість за кредитним договором він не визнає в повному обсязі. Так, зазначає, що заборгованість виникла внаслідок настання форс-мажорних обставин, а саме у зв`язку з тим, що внаслідок військових дій було зруйновано місце роботи відповідача та утворилась заборгованість по заробітній платі, єдиним джерелом доходу є пенсія по інвалідності.

21 грудня 2023 року АТ КБ «Приватбанк» подав відповідь на відзив, в якому посилався на доводи, викладені в позовній заяві та в яких просив задовільнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Зазначив, що відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів повернення його, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача на злісне ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, зазначив, що відповідачем не надано доказів важкого матеріального становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту, а отже підстави на які посилається відповідач не можуть бути підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. Витрати зі сплати судового збору залишено за позивачем.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню через відсутність заборгованості у відповідача.

23 квітня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Ніколаєнко Олена Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув. Відповідач після отримання кредитної картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався картами: отримував кредитні кошти з власної ініціативи, здійснював часткове погашення заборгованості. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, та ін., однак використані кредитні кошти банку не повернуто. Позивач зазначає, що заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами по справі, що не були належним чином досліджені судом. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення тіла кредиту в зв`язку із недоведеністю. Крім того, зазначає, що стаття 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Однак, суд в оскаржуваному рішенні не навів жодних правових підстав в існуванні у відповідача права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно). Відповідач не звертався до банку задля розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що свідчать особисто вчинені ним операції по кредитній картці (в т.ч. щодо часткового погашення заборгованості).

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 24 липня 2015 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкет-заяв позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до анкети заяви відповідач погоджується з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (том 1, а.с.22).

Як вбачається зі змісту Анкети-заяви від 24 липня 2015 року, копія якої додана позивачем до позовної заяви, вона не містить посилань на розмір кредиту (суму, яку просить стягнути позивач), умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору.

До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (том 1, а.с.23), а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (том 1, а.с.24-73), які не містять підпису відповідача щодо ознайомлення з ними, а також конкретних умов надання послуг щодо користування карткою ПриватБанку відповідачу (відсотки, строк, сума кредитного ліміту), що не дозволяє суду встановити їх дійсність на момент підписання Анкети-заяви.

Як встановлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та не заперечувалось відповідачем в заяві про перегляд заочного рішення та в відзиві на позовну заяву 24 липня 2015 року, ним дійсно було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Однак відповідач не визнає заборгованість за кредитним договором в зазначеному позивачем розмірі, оскільки на його думку, вказана заборгованість виникла внаслідок настання форс-мажорних обставин, а саме в зв`язку з тим, що внаслідок військових дій було зруйновано його місце роботи, утворилась заборгованість по заробітній платі, єдиним джерелом доходу є пенсія по інвалідності.

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на відповідача вбачається, що картковий рахунок відповідачу відкрито 03 квітня 2015 року, кредитний ліміт встановлено 24 липня 2015 року у розмірі 2300,00 грн, який в подальшому зменшився до 0,00 грн (том 1, а.с.21).

Згідно довідки щодо наданих відповідачу карток, ОСОБА_2 03 квітня 2015 року надано картку Універсальна; 10 жовтня 2018 року картку «Універсальна», термін діє якої встановлено до останнього дня липня 2022 року (том 1, а.с.20).

Згідно наданого до суду розрахунку заборгованості за договором № б/н від 24 липня 2015 року, укладеного між сторонами, заборгованість відповідача станом на 11 червня 2023 року складає 43957,80 грн, та складається із: заборгованості за тілом кредиту 36189,14 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом 7768,66 грн, заборгованість за комісією та пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 0,00 грн (том 1, а.с.6-19).

Згідно наданої позивачем виписки за договором № б/н за період 03 квітня 2015 року по 15 червня 2023 року клієнта ОСОБА_2 вбачається, що з вказаного рахунку здійснювалось списання коштів з підстав, які зініційовано відповідачем: зняття готівки, переказ, купівля товарів, послуг; які зініційовано позивачем: списання відсотків, пені, комісій; правова природа яких не пов`язана з договором кредиту чи рахунку: щомісячний платіж за страховку «Захист на кожен день» та страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» (том 1, а.с.87-120).

Так, відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції послався на те, що з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними та станом на дату звернення до суду повернув позивачу витрачені кошти, а отже виконав свої зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується наданим позивачем розрахунком та випискою за договором. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню через відсутність заборгованості у відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається в письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14) та зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 24 липня 2015 року процентна ставка не зазначена. Крім того, в цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 липня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 липня 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні договору з ОСОБА_2 . АТ КБ "Приват Банк" не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Встановивши, що анкета-заява від 24 липня 2015 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (том 1, а.с.6-19), загальний залишок заборгованості за наданим ОСОБА_2 кредитом становить 43957,80 грн, з якого 36189,14 грн заборгованість за тілом кредиту, 7768,66 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 заборгованість за комісією та пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором .

На підтвердження розрахунку заборгованості за простроченим тілом кредиту позивач подав розрахунок кредитної заборгованості та виписку за договором № б/н за період з 03 квітня 2015 року по 15 червня 2023 року, з якої видно, що з вказаного рахунку здійснювалось списання коштів, які в тому числі і зініційовано позивачем, а саме: відсотків, пені, комісій; правова природа яких не пов`язана з договором кредиту чи рахунку: щомісячний платіж за страховку Захист на кожен день, страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» (том 1, а.с.6-19, 87-120).

Із вищевказаної виписки (в самій виписці першою зазначеною датою є 24 липня 2015 року, останньою 20 січня 2023 року), в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що за вказаний період на рахунок ОСОБА_2 було надходжень усього на суму 421917,57 грн.

За вказаний період відповідачем було витрачено суму в розмірі 465875,37 грн, до якої також входить 42932,5 грн стягнутих та спрямованих позивачем на погашення відсотків по укладеному договору б/н від 24 липня 2015 року (том 1, а.с. 87-120).

Також з виписки вбачається, що за період з 03 квітня 2015 року по 15 червня 2023 року банком неправомірно було нараховано: щомісячний платіж за страховку «Захист на кожен день» на загальну суму 6540 грн та страховий платіж за договором «страхування кредитного ліміту» на загальну суму 4706,59 грн.

Таким чином загальна сума неправомірних нарахувань, які враховано банком як заборгованість за тілом кредиту, однак фактично такою не є, становить 54179,09 грн (42932,5 грн + 6540 грн + 4706,59 грн).

Апеляційний суд вважає, що частину із сплачених відповідачем коштів у сумі 54179,09 грн позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, щомісячного платежу за страховку «Захист на кожен день» та страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту», оскільки анкета-заява від 24 липня 2015 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, щомісячного платежу за страховку «Захист на кожен день» та страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту».

В свою чергу банком заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 36189,14 грн.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 має переплату за даним кредитним договором в розмірі 17989,95 грн (54179,09 грн - 36189,14 грн).

Таким чином колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що тіло кредиту є повністю погашеним ОСОБА_2 , що в даному випадку є підставою для відмови в задоволенні позову, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами, нарахування щомісячного платежу за страховку «Захист на кожен день» та страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту», підписана відповідачем анкета-заява від 24 липня 2015 року не містить.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б.Яцина