Дата документу 23.10.2024
Справа № 334/3834/24
Провадження № 2/334/1990/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С.

Позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

Представника позивачів: адвоката Янковського Я.О.

Представника відповідача: адвоката Спаськогоо А.Ю.

За відсутністю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

в с т а н о в и в :

Адвокат Янковський Я.О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , Третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву.

Відповідачка через свого представника надала відзив на позовну заяву згідно якого, вона не погоджується з позовними вимогами свого колишнього чоловіка. Вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, не доведені, а викликані через емоційне ставлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до неї. Відповідачка зазначала, що вона спілкується з дітьми шляхом інтернет зв`язку, а невідвідування дітей викликано суто важким матеріальним становищем. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні представник відповідача подав клопотання про передачу справи до Оболонського районного суду м.Київа за підсудністю.

Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача відмовлено. Підготовче судове засідання закрито.

Інших процесуальних дій не вчинялося.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надав свої пояснення та доводив, що 05.06.2013 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 . У шлюбі у них народилося дві доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони родиною постійно мешкали за адресою: АДРЕСА_1 (реєстрація АДРЕСА_2 ). Дана квартира належить матері відповідачки.

Зі слів ОСОБА_1 , до народження першої доньки, відповідачка ОСОБА_3 працювала, мала хорошу роботу та перспективи службового росту. З 2014 року відповідачка стала потрохи зловживати спиртними напоями, постійно змінювати місця роботи. Згодом взагалі перестала працювати. У 2020 році вона народила другу дитину і вже стала систематично зловживати спиртними напоями, не відповідала за свої дії, не турбувалась дітьми та взагалі нічим не турбувалася. В свою чергу, ОСОБА_1 , до 21.01.2021 року працював на «Новій пошті», але коли грошей стало не вистачати, пішов працювати будівельником. Бувало, що місяцями не був дома, перебуваючи у відрядженнях.

На ОСОБА_3 звернули увагу соціальні служби Оболонського району м. Києва. У 2022 році їх родину поставили на облік в категорії «діти які опинились у складних життєвих обставинах». З листопада 2022 року по 17.07.2023 року відповідачка добровільно, разом з дітьми оселилась у реабілітаційному центрі щодо лікування від алкогольної залежності. Однак курс лікування не пройшла та добровільно поїхала додому, де почала знову пиячити. Фактично вона стала вести антисоціальний спосіб життя, підставляючи під загрозу життя та здоров`я дітей.

Соціальні служби звернулися до ОСОБА_2 , щоб вона, як бабуся влаштувала до себе дітей. Розпорядженням Служби (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради №№1326, 1327 від 06.10.2023 року малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 тимчасово влаштовані у сім`ю ОСОБА_2 . З літа 2023 року по травень 2024 року бабуся повністю піклувалась своїми онуками. Старша онука пішла до школи у м. Запоріжжі, стала відвідувати спортивну секцію. Молодшу онуку, ОСОБА_2 , стала водити до приватних репетиторів (дитячі садки закриті, а до школи готувати треба). За весь час, відповідачка майже не цікавилась своїми дітьми. Був лише один телефонний дзвінок у стані алкогольного сп`яніння, після чого старша донька була дуже засмучена. Відповідачка навіть не пам`ятає день народження дітей.

У березні 2024 року, ОСОБА_1 , приїхав на постійне місце мешкання до м. Запоріжжя. Влаштувався на роботу та постійно проживає разом зі своїми батьками та дітьми. Згідно рішення №№1727, 1728 Служби (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради «Припинено тимчасове влаштування малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 у зв`язку з поверненням батька ОСОБА_1 ». На теперішній час ОСОБА_1 також готує позовну заяву щодо розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

Зі слів Позивача ОСОБА_1 - відповідачка зовсім не збирається завершувати своє антисоціальне життя. З кожним днем вона потрохи спускається на соціальне дно. Дітьми взагалі не цікавиться. Може зателефонувати раз на місяць на декілька хвилин. Фінансово теж допомоги не має. Лікуватись більше не бажає, бо не вважає себе алкозалежною особою.

Щодо скрутного матеріального становища відповідачки, ОСОБА_1 зазначав, що це є неправдою, оскільки ОСОБА_3 не має проблем з грошима, але усі грошові кошти витрачає на спиртні напої.

Підсумовуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 просив суд задовольнити його вимоги, позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо двох неповнолітніх дітей та стягувати з неї аліменти на утримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердила обставини, які викладені у позовній заяві, не спростувала пояснення ОСОБА_1 .

Від себе додатково пояснила, що вона добре розуміє, що позбавлення батьківських прав - це крайня міра для матері, але це найкраще для дітей.

На разі діти мають охайний вигляд, мають можливість відвідувати спортивні кружки, дитячий садочок та школу. Вони стали більш активними, не мають страху спілкування.

ОСОБА_2 не буде заперечувати що ОСОБА_3 відновитися у своїх правах як матері дітей, але вона повинна припинити пиячити та вести аморальний спосіб життя.

Відповідачка ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки.

Представник відповідачки у судовому засіданні надав свої пояснення відповідно до яких, вважає, що матеріали справи не містять доказів ухилення відповідачки ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків, тобто наявні докази того, що ОСОБА_3 свідомо, систематично продовжує не виконувати своїх батьківських обов`язків відносно своїх неповнолітніх дітей.

Крім того, представник відповідача доводив, що відповідачка не бажає уникати виконувати свої обов`язки та готова стати на шлях виправлення. Тому, з наведених вище підстав, просив відмовити позивачам у позові.

Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надав суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Розгляд справи проводити без участі представника третьої особи.

Представник Органу опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації надав суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Розгляд справи проводити без участі представника третьої особи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду встановлено, що 05.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Київі.

Від даного шлюбу народилося дві доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Батьками дітей є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Абзацом 1 і 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» встановлено, зокрема, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги.

Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини).

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України").

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Як було встановлено, ОСОБА_3 , не зважаючи на свою вищу юридичну освіту та престижні місця роботи, з 2014 року стала зловживати спиртними напоями, почала змінювати місця роботи. Згодом взагалі перестала працювати.

У 2020 році, коли народилася друга дитина, ОСОБА_3 стала систематично зловживати спиртними напоями, не відповідала за свої дії, не переймалася вихованням дітей та взагалі нічим не цікавилась.

Згідно листа Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб від 18.06.2024 року № 25-10-558, родина гр. ОСОБА_3 перебувала на обліку як така, що опинилась в складних життєвих обставинах та з 13.09.2022 по 05.04.2023 року перебувала під соціальним супроводом. Наприкінці 2022 року батьків було направлено до Центру Реінтеграції та адаптації, де вони перебували разом з дітьми протягом півроку, але повернувшись додому мати продовжувала вживати алкогольні напої.

У відповідності до актів Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб, спеціалісти двічі виходили за адресую проживання ОСОБА_3 , але поспілкуватися з громадянкою та дізнатися її думку щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх доньок не вдалося, були залишені запрошення, але запрошенням гр. ОСОБА_3 не скористалась, спроби поспілкуватись з нею за допомогою телефонного зв`язку також не дали позитивного результату.

03.04.2024 року спеціалісти Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб здійснили виїзд до гр. ОСОБА_3 за адресую її проживання, але двері ніхто не відчинив. В ході бесіди з сусідами стало відомо, що гр. ОСОБА_3 кожного дня бачать в стані алкогольного сп`яніння. Під час телефонної розмови спеціаліста служби з ОСОБА_3 вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння (мова була нерозбірлива) тому з`ясувати її думку щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх доньок не виявилось можливим.

Отже, фактично мати самоусунулась від виконання своїх обов`язків, а саме: не відвідує доньок, не цікавиться їх життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичним доглядом, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування їх особистості вік; не надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі і не може бути для дітей прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умови для отримання освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займається вихованням та утриманням доньок, не замислюється про долю та їх майбутнє.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)).

Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейним кодексом України (статті 164-167).

В ході розгляду справи судом не спростовано відповідачем, що ОСОБА_3 ухиляється від участі у вихованні доньок - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. Таке, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

У даному випадку, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В відповідній ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»).

Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дитини, в даній справі суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, поведінка відповідачки, суд розцінює як ухилення від виховання нею дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав.

В ситуації, що розглядається судом береться до уваги те, що діти проживають з бабусею та батьком за адресую: АДРЕСА_3 . Вихованням дітей займається бабуся - ОСОБА_2 та батько - позивач ОСОБА_1 .

Отже, аморальний спосіб життя, перебування на обліку в службі у справах дітей, зловживання спиртними напоями, відсутність забезпечення дітей матеріально, ця вся інформація (характеристика) надана відносно відповідачки ОСОБА_3 .

Також суд звертає увагу на те, що службою у справах дітей з`ясовувалася думка неповнолітньої Комишан Амелії щодо позбавлення її матері батьківських прав. Остання ствердила, що її мати часто перебувала у стані алкогольного сп`яніння, створювала конфлікти. Вона підтримує рішення батька щодо позбавлення її матері батьківських прав.

Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між нею і дітьми не зміняться в бік розлучення її з дітьми, які разом з нею не проживають, важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вона не проживає з дітьми, так само даний захід не виключає можливості побачення матері із доньками.

Позбавлення батьківських прав відповідача фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дітьми, яка складається протягом тривалого часу.

Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення «як найкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію його прав.

Суд наголошує, що застосовуваний захід не є безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наведених вище мотивів та підстав що відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Також, суд задовольняє вимоги позивачів щодо стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання двох неповнолітніх дітей, оскільки згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище та стан здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатного віку, наявність у нього рухомого та нерухомого майна та інші обставини, що мають істотне значення.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За змістом ч. 1 ст. 184 СК України суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою одержувача.

Приймаючи до уваги, що сторони проживають окремо та діти перебувають на утриманні позивача ОСОБА_1 відповідач як матір також зобов`язана приймати участь в утриманні своїх дітей нарівні із батьком, суд вважає за необхідне одночасно стягнути аліменти з відповідача на утримання своїх дітей.

Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дітей, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 08 травня 2024 року, а відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору на позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, а в дохід держави суму судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.

На підставі ст. ст. 150, 155, 164-167, 181-184 Сімейного кодексу України, суд керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 08.05.2024 року до їх повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: Козлова Н. Ю.