Справа №490/617/22 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/1112/24
Постанова

Іменем України

29 липня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, вступна та резолютивна частини якого постановлені 18 березня 2024 року о 12:05 год., повний текст датований тим же числом, під головуванням судді Чулупа О.С., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-Юг» про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Миколаївської міської ради, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-Юг» (далі ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг», Товариство), про зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що 05 січня 2016 року, з метою проведення індивідуальної трудової діяльності, між ним та ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» укладено договір позики, строком дії до 31 грудня 2023 року.

Відповідно до вказаного договору Товариство передало, а він отримав у строкове тимчасове безоплатне користування групу тимчасових споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Ці тимчасові споруди були розміщенні ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» на комунальних землях м. Миколаєва на підставі договорів про встановлення особистого строкового сервітуту №№401, 402 від 12 травня 2014 року, укладених між Товариством та Миколаївською міською радою.

Строк дії цих договорів неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод.

У 2020 році по закінченню строку дії договорів, ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» зверталося до Миколаївської міської ради із заявами про продовження строку їх дії, однак рішення з питання встановлення сервітуту для розміщення тимчасових споруд прийнято не було.

Позивач вказує, що для провадження трудової діяльності тимчасових споруд, йому необхідно врегулювати питання з відповідачем щодо користування вказаними земельними ділянками.

20 січня 2022 року звернувся до Миколаївської міської ради з відповідною заявою, додавши до нею проект договору на встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування спірних споруд.

Проте відповідач, не розглянув його заяву та не прийняв жодного рішення з цього питання, натомість надіслав позивачу лист, в якому запропонував протягом 10 днів добровільно звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасових споруд або надати правовстановлюючі документи на право користування земельною ділянкою.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач своєю бездіяльністю порушує його право на мирне володіння майном, яке передбачено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а він правомірно володіє (користується) вказаними тимчасовими спорудами, тому в нього виникли «правомірні (легітимні) очікування» щодо набуття в майбутньому майнового блага - право строкового володіння спірною земельною ділянкою на праві сервітуту.

Посилаючись на наведене, просив зобов`язати Миколаївську міську раду на ближчому пленарному засіданні сесії, яка відбудеться після набрання рішення законної сили, розглянути його заяву від 20 січня 2022 року про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування групи вищевказаних стаціонарних тимчасових споруд; визнати укладеним договір про встановлення особистого строкового сервітуту на відповідних умовах та стягнути судові витрати.

29 вересня 2023 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради в частині вимог щодо зобов`язання розгляду його заяви про встановлення особистого строкового сервітуту.

Під час розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги, та остаточно просив встановити сервітут стосовно земельної ділянки площею 77кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 строком на 5 років, відповідно до умов договору про встановлення сервітуту та стягнути судові витрати.

18 березня 2024 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва задоволено позов ОСОБА_1 .

Установлено особистий земельний сервітут стосовно земельної ділянки площею 0,0077 га, цільове призначення - землі громадської забудови (В.03.07), правовий режим - на праві тимчасового користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 (територія Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області) (згідно з технічною документацією), строком на 5 років, оплата сервітуту в розмірі 10% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, для розміщення, експлуатації, обслуговування групи з трьох стаціонарних тимчасових споруд ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач тривалий час вчиняв законні дії щодо наданого йому у володіння майна, користувався «майновим благом» та фактично мав у володінні земельну ділянку відповідача, на якій були розміщені тимчасові споруди, то у позивача виникли «правомірні очікування» на продовження цих правовідносин, отримання певного майнового блага строкове володіння (користування) земельною ділянкою на праві особистого сервітуту.

У свою чергу, бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення про встановлення сервітуту щодо спірної земельної ділянки за заявою позивача та вчинення дій, які виражаються у контролі за використанням майна, яким користується позивач, є втручанням у право на «мирне володіння майном» та непропорційним заходом.

Відповідач не обґрунтував своє втручання у «право на мирне володіння майном», та не вказав на наявність у цій справі суспільного інтересу, інтересу громади у цьому питанні, який би слід було врахувати при вирішенні даного питання та який би мав пріоритетність перед «правомірними очікуваннями» позивача. Тому, право позивача на «мирне володіння майном», яке є необхідним для здійснення його трудової діяльності, підлягає захисту судом.

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Миколаївська міська рада зазначає, що судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про надання спірної землі у користування позивачу, оскільки Миколаївська міська рада є єдиним суб`єктом, який має право розпоряджатися землями комунальної власності та вирішувати питання про встановлення особистого строкового сервітуту.

Звертає увагу, що позивач звернувся до Миколаївської міської ради із заявою про встановлення особистого строкового сервітуту 20 січня 2022 року, та не дочекавшись прийнятого рішення, після спливу 4-х днів звернувся з даним позовом в суд. Такі дії позивача свідчать, на думку апелянта, про пред`явлення завідомо необґрунтованого позову.

Вказані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою, як і те, що попередній сервітуарій ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг», звертався до Господарського суду з позовом про поновлення (встановлення) сервітуту на спірну земельну ділянку, в задоволенні якого судом було відмовлено.

Окрім цього, міська рада зазначає, що судом не взято до уваги, що позивач в обґрунтування позовних вимог помилково ототожнив договір про встановлення особистого строкового сервітуту із договором оренди землі, тоді як правове регулювання сервітуту встановлено ст.ст. 395,401-406 ЦК України, ст.98-102 ЗК України.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що між Миколаївською міською радою та ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» 12 травня 2014 року були укладені договори про встановлення особистого строкового сервітуту, які зареєстровані у Миколаївській міській раді 12 травня 2014 року за №№401, 402.

Відповідно до умов Договорів Миколаївська міська рада на підставі рішення від 04 лютого 2014 року за №37/25 встановила особистий строковий сервітут відносно земельних ділянок площею 90кв.м по просп. Центральному в інтересах сервітуарія, на право розміщення групи стаціонарних тимчасових споруд (земельна ділянка площею 30кв.м, земельна ділянка площею 27кв.м, земельна ділянка площею 20кв.м), для провадження підприємницької діяльності.

Особистий сервітут було встановлено строком на 1 (один) рік з дати реєстрації цього договору (до 12 травня 2015 року) і його дія неодноразово продовжувалася до 12 травня 2020 року.

Умовами вказаного договору було передбачено, що після закінчення п`яти років з моменту укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту (12 травня 2019 року) підставою для продовження строку дії договору буде відповідне рішення міської ради.

05 січня 2016 року між ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» та ОСОБА_1 укладено договір позички. За умовами цього договору, позичкодавець передав, а користувач прийняв в строкове тимчасове користування стаціонарну тимчасову споруду площею 30кв.м, дозвіл на розміщення якої позичкодавець має на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту №401 від 12 травня 2014 року;

стаціонарну тимчасову споруду площею 27кв.м, дозвіл на розміщення якої позичкодавець має на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту №402 від 12 травня 2014 року;

стаціонарну тимчасову споруду площею 20кв.м, дозвіл на розміщення якої позичкодавець має на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту №402 від 12 травня 2014 року. Згідно з договором, користувач вступив у строкове користування об`єктом з 01 січня 2016р. Передача об`єкта для користування не тягне за собою виникнення у користувача права власності на це майно. ОСОБА_1 зобов`язався використовувати об`єкти відповідно до їх призначення.

Встановлено, що стаціонарні тимчасові споруди площею 30кв.м, 27кв.м, 20кв.м, ОСОБА_1 використовує як павільйони для реалізації продукції на квітковому ринку.

Після закінчення строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який було укладено між Миколаївською міською радою та ТОВ «Підприємство «Універсал Юг», підприємство звернулося до міської ради із заявою про продовження строку дії договору.

Не отримавши відповідь від Миколаївської міської ради, у травні 25 травня 2020 року підприємство звернулося до Господарського суду Миколаївської області із відповідним позовом.

За результатами розгляду справи судом, з урахуванням постанови Південно- західного апеляційного господарського суду, в задоволенні позову ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» про покладення обов`язку на Миколаївську міську раду розглянути заяву про надання спірної землі у користування товариству шляхом поновлення договору про встановлення особистого строкового сервітуту, було відмовлено.

Оскільки договір про встановлення особистого земельного сервітуту для розміщення і обслуговування тимчасових споруд для ТОВ «Підприємство «Універсал-Юг» продовжено (поновлено) не було, а позивач після закінчення договору продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, 20 січня 2022 року ОСОБА_1 самостійно звернувся до міської ради із заявою про укладення договору на встановлення особистого земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд в кількості 3 штуки.

Наполягаючи на задоволенні даного позову, ОСОБА_1 просив установити сервітут стосовно земельної ділянки, загальною площею 77кв.м, посилаючись на те, що він користується тимчасовими спорудами, займається індивідуальною трудовою діяльністю, його заява про встановлення строкового сервітуту не розглянута, а питання щодо користування спірною земельною ділянкою не врегульовано, оскільки рішення Миколаївською міською радою про надання або відмову в наданні дозволу на користування спірною земельною ділянкою не приймається.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Статтею 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною 1 ст.144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.ч.1,2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до положень абз.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Тобто, вирішення питання щодо надання земельної ділянки комунальної власності у користування іншим особам, приписами чинного законодавства віднесено до компетенції міської ради.

Видача рішення Миколаївської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту входить до складу адміністративних послуг, які надаються через Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, що передбачено «Переліком адміністративних послуг, які надаються виконавчими органами Миколаївської міської ради через департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради», розміщеним на офіційному сайті Миколаївської міської ради.

Правові засади реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері надання адміністративних послуг визначаються Законом України «Про адміністративні послуги».

Адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до ст.1 Закону України «Про адміністративні послуги».

Відповідно до положень ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги» граничний строк надання адміністративної послуги визначається законом. У разі якщо законом не визначено граничний строк надання адміністративної послуги, цей строк не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб`єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги. У разі надання адміністративної послуги суб`єктом надання адміністративних послуг, який діє на засадах колегіальності, рішення про надання адміністративної послуги або про відмову в її наданні приймається у строк, визначений частиною першою або другою цієї статті, а в разі неможливості прийняття зазначеного рішення у такий строк - на першому засіданні (слуханні) після закінчення цього строку.

У даній справі встановлено, що із заявою до Миколаївської міської ради про укладення договору особистого строкового сервітуту щодо спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся 20 січня 2022 року.

Одразу після цього, 24 січня 2022 року, (через чотири дні), не дочекавшись прийняття відповідного рішення органу місцевого самоврядування за наслідками розгляду такої заяви, позивач звернувся до суду із даним позовом.

З огляду на те, що питання про надання земельної ділянки комунальної власності у користування ОСОБА_1 на день подачі позову міською радою вирішено не було, а передумовою звернення з позовом є наслідки розгляду відповідної заяви (факт відмови або в задоволенні заяви або прийнятті відповідного рішення), тому не можна вважати, що з боку відповідача мало місце порушення прав ОСОБА_1 .

Відтак, звернення ОСОБА_1 з вимогами про встановлення сервітуту є передчасним.

Задовольняючи позов, суд не звернув увагу на обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для встановлення особистого строкового сервітуту шляхом передачі у користування позивачу земельної ділянки комунальної власності.

Здійснюючи судочинство ЄСПЛ неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Судами неодноразово наголошувалось, що суд не може підміняти державний орган (орган місцевого самоврядування), приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14 та від 21 травня 2013 року у справі № 21-87а13, відступати від яких колегія суддів не убачає підстав.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…Надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Повноваження Миколаївської міської ради щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо передачі у користування земельної ділянки комунальної власності, за своєю правовою природою є дискреційними.

Суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе такі повноваження та приймати рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому оскаржуване рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Крім того, вимоги позивача мають певні протиріччя, оскільки у позові зазначається і таке вбачається з матеріалів справи, що спірна земельна ділянка необхідна для здійснення підприємницької діяльності, так як стаціонарні споруди, розміщені на ній, використовуються ОСОБА_1 як павільйони для реалізації продукції на квітковому ринку. Водночас, як видно із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 21 лютого 2022 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).

З огляду на висновок щодо суті вирішення позову по суті спору, судові витрати, понесені Миколаївською міською радою у зв`язку з подачею апеляційної скарги, у розмірі 2977 грн 20 коп покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-Юг» про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради 2977 грн 20 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 31.07.2024 р.