справа № 759/7605/24
головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 35 093,87 грн та інфляційну різницю у розмірі 116 954 грн 12 коп. за період прострочення з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року, судовий збір у розмірі 3 028 грн та фактично понесені судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між АКІБ «УкрСиббанк» (поточне найменування АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 25 квітня 2016 року відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 134 893,38 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно повертати наданий кредит, сплачувати проценти в терміни та у розмірі, що передбачені кредитним договором, проте через неналежне виконання умов кредитного договору відповідачем у нього виникла заборгованість на підставі чого банк звернувся до суду з позовом, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року було задоволено, стягнено з відповідача 1 326 010,48 грн. Виконання вказаного рішення тривало довгий час, яке виконано лише 28 березня 2024 року у зв`язку із чим, з відповідача необхідно стягнути 3% річних у розмірі 35 093,87 грн та інфляційну різницю у розмірі 116 954,12 грн за період прострочення 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що загалом становить 152 047,99 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 3% річних у розмірі 22 124 грн 34 коп., інфляційні втрати у розмірі 84 287 грн 34 коп., що загалом становить 110 411 грн 73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» судовий збір по справі у розмірі 2 198 грн 82 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Гладиш Я.М. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при звернені до суду, представником АТ «УКРСИББАНК» було додано до позовної заяви: розрахунок заборгованості (копія в матеріалах справи), з якого вбачається, фактичне погашення боргу згідно рішення суду, здійснювалось частково і тривало з 2021 року по 2024 рік. Погашення боргу за рішенням здійснювалося у гривні. У повному обсязі виконання рішення суду про стягнення боргу відбулося лише 22 березня 2024 року. Копія постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. від 25 березня 2024 року, про закінчення виконавчого провадження №69937635 (копія в матеріалах справи).

Зазначає, що за прострочення погашення суми заборгованості в розмірі 1 326 010,48грн, що підлягали стягненню за рішенням суду, необхідно стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 35 093 грн 87 коп. та інфляційну різницю у розмірі 116 954 грн 12 коп. за період прострочення з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Всього сума до стягнення 152 047грн 99 коп.

Вважає, що довідка-розрахунок надана АТ «УКРСИББАНК» є вірною і всі нарахування відповідають умовам кредитного договору.

Звертає увагу, що відповідачем не вчинено жодної процесуальної дії щодо надання заперечень стосовно наданих АТ «УКРСИББАНК» доказів, а саме: кредитного договору, розрахунку заборгованості та інших доказів, які підтверджують наявність заборгованості. Також відповідач не спростував доводи позивача щодо порушення умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Заперечуючи проти визначеного позивачем розміру заборгованості, свого розрахунку заборгованості та доказів на його підтвердження відповідач не надав, а тому висновок суду про необґрунтованість вимог не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи.

Також, не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги окрім неправомірного нарахування заявлених до стягнення сум, вказує також на помилковість математичного розрахунку суду першої інстанції, оскільки розмір основної суми заборгованості за договором - 1 266 987,48 грн, а не 1 326 010,48, як вказано в оскаржуваному рішенні, що свідчить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Враховуючи вищенаведене, інфляційне збільшення становить: 1 266 987,48 х 1.06356463 - 1 266 987,48 = 80 535,59 (грн). Сума санкції, а саме 3% річних становить: 1 266 987,48 х 3 : 100 х 203 : 365 = 21 139,60 (грн). Внаслідок чого, загальна сума заборгованості складає 101 675,19 грн.

Посилається також на зловживання позивачем своїми правами, оскільки виконавче провадження було відкрите лише 27 вересня 2022 року, а також, враховуючи звернення відповідача із заявою про реструктуризацію, у якій той просив про часткове погашення заборгованості, шляхом анулювання частини боргу за вказаним кредитним договором, в порядку добровільного виконання рішення, стягнення з відповідача інфляційної різниці та 3% річних намаганням позивача стягнути максимально можливу суму та перекласти тягар відповідальності за своє несвоєчасне звернення до виконавчої служби.

Звертає увагу, що зобов`язання за кредитним договором № 0 від 25 квітня 2016 року, забезпечені іпотекою виконано, однак станом на час розгляду справи в суді, а саме на 14 травня 2024 року заборона відчуження об`єктів нерухомого майна не знята, про що свідчать інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухоме майна.

12 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача від представника позивача - адвоката Гладиш Я.М., в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що твердження ОСОБА_1 про зловживання банком своїми правами є безпідставними та необґрунтованими і не стосуються предмету спору у даній справі.

Вважає, що наведені в апеляційній скарзі твердження, є безпідставними, характеризують позицію ОСОБА_1 , лише, як спробу уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник Герасимовська Н.М. просили апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Крім того, 11 жовтня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника АТ «УкрСиббанк» - Гладиш Я. про розгляд справи за відсутності сторони позивача. (а.с.173-174).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені та не з`явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ «УкрСиббанк» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив грошове зобов`язання і у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, зважаючи на те, що рішення суду від 22 липня 2020 року було виконане відповідачем лише 25 березня 2024 року, що підтверджується постановою приватного виконавця.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком з урахуванням наступних обставин.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, згідно якого відповідачу було надано кредитні кошти на суму 1 134 893,38 грн із процентною ставкою у розмірі 20,9 % річних, на строк до 25 січня 2036 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року стягнено з ОСОБА_1 суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом та пені за договором про надання споживчого кредиту з правилами №0 від 25 квітня 2016 року в розмірі 1 326 010,48 грн (а.с. 23-25, 51, 52).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої з відповідача кредитної заборгованості та судового збору, визначивши до стягнення заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн та заборгованість по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн, а також судовий збір в розмірі 17 673 грн (а.с. 53-59).

Постановою Верховного Суду від 5 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишено без змін (а.с. 60-65).

Внаслідок наведеного, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року набрало законної сили 5 серпня 2021 року.

Крім цього судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «УкрСиббанк» від 9 листопада 2021 року де він просив про можливість часткового погашення заборгованості у розмірі 700 000 грн одним платежем, шляхом анулювання частини боргу за вказаним кредитним договором через скрутне матеріальне становище (а.с. 7), проте матеріали справи не містять відповідь на вказану заяву.

27 вересня 2022 року на підставі виконавчого листа №759/1472/17 виданого 26 листопада 2021 року Святошинським районним судом м. Києва, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. відкрито виконавче провадження №69937635 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн та заборгованості по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн, а також судового збору в розмірі 17 673 грн (а.с. 67).

Як вбачається із наданих дублікатів квитанції сплати боргу по ВП №69937635 останній платіж був здійснений відповідачем 22 березня 2024 року (а.с. 72-76).

25 березня 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. закінчено виконавче провадження №69937635 з підстав того, що на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли грошові кошти, що в повному обсязі задовольняють вимогу виконавчого документа з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження (а.с. 69, 70).

Позивач у свою чергу просив стягнути з відповідача 3% річних - 35 093,87 грн за формулою 1 326 010,48 грн (сума боргу за рішенням суду х 3% річних : 365 х 322 дні (кількість днів прострочення за період з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року) = 35 093,87 грн;

та інфляційні втрати - 116 954,12 грн за період з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року нарахованого за формулою: 1 326 010,48 грн (сума боргу за рішенням суду) х 108,8 (сукупний індекс інфляції за період з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року) = 1442964,60 (сума боргу з урахуванням індекс інфляції) - 1 326 010,48 грн (сплачена сума) = 116 954,12 грн.

Під час підрахунку заявлених до стягнення сум судом першої інстанції не враховано, що судом апеляційної інстанції суму боргу було зменшено до 1266987,48 грн.

Крім того, судом першої інстанції не були враховані інші обставини, які були заявлені відповідачем у обгрунтування своїх заперечень щодо звільнення його від сплати нарахованої позивачем суми.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 указала на таке.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що буде справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

У справі, що є предметом цього апеляційного перегляду було встановлено, що позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України сум у загальному розмірі 152047,99 грн, із яких судом першої інстанції було задоволено до стягнення 110 411,73 грн. Відповідна сума була нарахована відповідачеві за несвоєчасне погашення заборгованості за рішенням суду, яким було достроково стягнуто суму боргу у розмірі 1266987,48 грн, яку згідно з договором відповідач мав сплачувати до січня 2036 року.

Суд першої інстанції з урахуванням наведених обставин вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки між сторонами наявні грошові зобов`язання, а тому оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, зважаючи на те, що вказане рішення суду від 22 липня 2020 року було виконане відповідачем лише 25 березня 2024 року, що підтверджується постановою приватного виконавця.

На переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, які мають значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Матеріалами справи встановлено, що сторона відповідача посилається на добросовісність та вказує, що в межах виконавчого провадження № 69937635 відповідачем було сплачено 1 413 126,20 грн, що підтверджується копіями квитанцій з перерахунком коштів на реквізити приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В. в рахунок заборгованості за кредитним договором № 0 від 25 квітня 2016 року. Зазначає, що не зважаючи на складне матеріальне становище, відповідачем було в повному обсязі сплачено грошові кошти, що в повному обсязі задовольняють вимогу виконавчого документа з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження.

Крім того, як вбачається із відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, сторона відповідача посилається на форс-мажорні обставини у виді карантинних умов з 2019 року та бойових дій в Україні з 24 лютого 2024 року. Також сторона відповідача посилається на добросовісність та вказує, що в межах виконавчого провадження № 69937635 відповідачем було сплачено 1 413 126,20 грн. Зазначає, що не зважаючи на складне матеріальне становище, відповідачем було в повному обсязі сплачено грошові кошти, що в повному обсязі задовольняють вимогу виконавчого документа з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження.

Колегія суддів визнає такі доводи обґрунтованими, оскільки правовідносини, за яких було встановлено наявність заборгованості, виникли із кредитних правовідносин.

Також колегія суддів бере до уваги поведінку сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, після винесення рішення про стягнення заборгованості існували перешкоди, такі як поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), військова агресії російської федерації проти України, які безумовно мали вплив на можливість саме своєчасного виконання боржником зобов`язання, однак не зважаючи на такі перешкоди, боржник у порівняно короткий час виконав зобов`язання щодо погашення заборгованості у значному розмірі.

Тому, колегія суддів констатує добросовісну поведінку боржника та вважає, що застосування до нього відповідальності у заявленому розмірі буде надмірним тягарем для боржника. Хоч позивачем і заявлено до стягнення нараховані суми за несвоєчасне виконання судового рішення у справі про стягнення кредитної заборгованості за період прострочення з 8 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року, однак таке задоволення позову призведе до нової заборгованості, виконання якої буде надмірним тягарем під час дії військового стану.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В той же час, відповідальність яка передбачена ст. 625 ЦК України безпосередньо пов`язана із несвоєчасністю виконання зобов`язань.

Суд першої інстанції підійшов до розгляду справи без урахування поведінки боржника, який виконав судове рішення у період дії в Україні ковідних обмежень та військового стану, що безумовно ускладнювало виконання ним його зобов`язань. Застосування до нього відповідальності щодо сплати додатково понад 100 тисяч грн, яку боржникові необхідно буде виконувати у період дії в Україні військового стану, на переконання апеляційного суду, не буде справедливим рішенням.

Таким чином, з урахуванням наведеного та з урахуванням загальновідомих обставин, які існували, обставин цієї справи, засад розумності та справедливості колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи викладене, з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 566,82 грн, який підлягав сплаті та був сплачений відповідачем за розгляд апеляційної скарги.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, сторона відповідача 19 листопада 2024 року подала заяву про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу понесених у апеляційному суді в розмірі 9 000 грн та надала докази понесення таких витрат, та докази направлення її стороні позивача.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - частина 3 статті 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 5,6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу, сторона відповідача не заявляла про наміри стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.

Із такою заявою сторона відповідача звернулась тільки 19 листопада 2024 року.

В той же час, 12 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 725/42/21-ц сформулювала правовий висновок, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на правову допомогу визначаються згідно договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, тобто у розумінні ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У підтвердження понесення витрат на правничу стороною позивача було надано в якості доказів: платіжну інструкцію на суму 4 000 грн; акт приймання-передачі від 13 листопада 2024 року до договору про надання правової допомоги № 09.11/2024 від 9 листопада 2024 року на суму 9 000 грн та договір № 09.11/2024 від 9 листопада 2024 року укладений між адвокатом Герасимовською Н.М. та ОСОБА_1 .

Згідно п.3 договору, встановлено, що за послуги адвоката клієнт сплачує гонорар, який встановлений цим договором. Гонорар за надання правничої допомоги складає 9 000 грн.

Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року (справа № 922/445/19) зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже сплачено строною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено

Таким чином, стороною відповідача підтверджено належними доказами понесені витрати на правничу допомогу у апеляційному суді у розмірі 9 000 грн.

Заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу до Київського апеляційного суду не надходили, а тому підстави для відмови у задоволенні заяви чи зміни розміру витрат відсутні.

Керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба