ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1544/24 22-ц/821/1609/24 Справа № 703/3343/23 Категорія: 304090000Головуючий по 1 інстанції Прилуцький В.О. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Світличний Олег Сергійович;

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»;

представники відповідача адвокат Говорова Альона Ігорівна, ОСОБА_2 ;

особи, які подали апеляційні скарги:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» та представник ОСОБА_1 - адвокат Світличний Олег Сергійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Говорової Альони Ігорівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року та представника ОСОБА_1 - адвоката Світличного Олега Сергійовича на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» укладено трудовий договір № 753-2021. Позивач працює у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю на посаді аудитор внутрішній.

24 лютого 2022 року АТ «Українська залізниця» прийнято наказ № Ц-42/6 згідно якого всіх працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю переведено на простій.

04 травня 2022 року відповідачем прийнято наказ № 483/ос, яким припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року та призупинили дію трудових контрактів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати зазначеної в додатку 1 до цього наказу до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Згідно витягу з додатку до наказу від 04 травня 2022 року позивачу призупинили трудовий договір з 06 травня 2022 року.

Позивач стверджує, що на день винесення наказу абсолютна неможливість надання відповідачем роботи позивачу не вбачалась, оскільки на території м. Сміла, де вона безпосередньо працювала, не велись активні бойові дії, місто під окупацією не перебувало. Відповідачем також не було запропоновано переведення її на іншу роботу із збереженням середньої заробітної плати, в тому числі до іншого структурного підрозділу.

ОСОБА_1 зазначає, що зверталась до відповідача з повідомленням про готовність працювати, однак отримала відмову.

Крім того, позивач просила врахувати, що її не ознайомлювали з оспорюваним наказом, його копію вона не отримувала, а про його існування дізналась із відповіді на адвокатський запит лише 19 червня 2023 року.

ОСОБА_1 вважає такий наказ протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану АТ «Укрзалізниця», в тому числі і її регіональна філія «Одеська залізниця», будучи об`єктом критичної інфраструктури, свою діяльність не призупинило та здійснює її і надалі протягом усього часу. За таких обставин у роботодавця була і є можливість забезпечити її роботою, дійсних причин та підстав для призупинення дії трудового договору не було.

Із дня призупинення дії трудового договору позивач не отримує заробітної плати, страховий стаж їй не зараховується. Безпідставне та необґрунтоване призупинення дії трудового договору порушує права та її інтереси, є вимушеним прогулом, оскільки працівник позбавлений можливості працювати з вини роботодавця.

31 січня 2024 року представником позивача була подана заява, в якій уточнено позовні вимоги. Позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ та додаток до нього АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 , поновити дію трудового договору з працівником АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та додатку до нього від 04 травня 2022 року по дату поновлення дії трудового договору, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 за період з 06 травня 2022 року по 06 травня 2023 року включно середній заробіток за час призупинення дії трудового договору в розмірі 446 393 грн. 52 коп., із якого підлягають вирахуванню обов`язкові податки, збори та інші платежі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

06 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Світличний О.С. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд ухвали додаткове рішення у справі, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 23 000 грн.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Світличного О.С. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції від 30 липня 2024 року обґрунтовано тим, що відповідачем не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору, як і не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто того, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника її виконувати.

Під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження і той факт, що відповідач позбавлений можливості надати роботу позивачці, зокрема, хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатна виконувати позивач відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Особисто позивачка не була ініціатором призупинення трудового договору із відповідачем, не зверталась до відповідача з питанням про те, що вона не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із нею дію трудового договору. Відповідне рішення про призупинення дії трудового договору ініціював та прийняв роботодавець.

Районний суд дійшов висновку, що твердження відповідача про відсутність можливості надавати роботу позивачці є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи, що позивачка з 06 липня 2023 року переведена на іншу посаду (аудитор внутрішній Департаменту аудиту Відділу аудиту ресурсних процесів) суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору, тобто з 06 травня 2022 року за один рік, тобто до 06 травня 2023 року, при цьому врахувавши, що відповідач не надав суду власний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також щодо розміру середньоденної заробітної плати, оскільки в цілому заперечив наявність можливості нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку скасування наказу про призупинення дії трудового договору.

Одночасно з вимогою про стягнення середнього заробітку позивачкою заявлено вимогу про стягнення також інших виплат за період дії наказу. Оскільки позивачем не було конкретизовано вимогу в цій частині, суд не вбачав підстав для задоволення позову в цій частині.

Також, суд врахував, що з 06 липня 2023 року дія трудового договору між АТ «Укрзалізниця» та позивачкою ОСОБА_1 поновлена, тому вимоги позовної заяви в цій частині також не були задоволені.

Ухвала суду першої інстанції від 12 серпня 2024 року про відмову в ухваленні додаткового рішення обґрунтована тим, що представником позивача не зроблено відповідну заяву під час розгляду справи про подання доказів про понесення судових витрат після ухвалення рішення та не обґрунтовано поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, відповідно не дотримано вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 246 ЦПК України. Судом зазначено, що вказаний представником позивача орієнтовний розрахунок суми витрат у позовній заяві не є заявою про подання доказів на підтвердження розміру витрат понесених стороною у зв`язку з розглядом справи.

В апеляційній скарзі представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Говорова А.І. просила скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи судом не було враховано, що трудовий договір з позивачем призупинявся згідно належного врахування приписів ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Суд невірно вказав, що відсутність для позивача причини неможливості виконання роботи не є перешкодою для призупинення трудових відносин, зважаючи на наявність таких причин у відповідача. Не враховано мету прийняття законодавцем ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як належну організацію трудових правовідносин, враховуючи збройну агресію проти держави та не звернуто уваги, що АТ «Укрзалізниця» в протидію рф з території бойових дій вивезло понад 2 млн. осіб та надала інші транспортні послуги у значних обсягах. За обставин справи достатньо встановити виникнення неможливості продовження трудових відносин лише у роботодавця, враховуючи, зокрема, істотні збитки від військових дій. Характер виконуваної позивачем роботи унеможливлює її дистанційного виконання чи скороченого робочого графіка, а також переведення її на іншу роботу (п.8.3 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ від 07-09.10.2020, передбачено неможливість залучення іншими структурними підрозділами для виконання їх завдань та доручень). Суд не врахував також положення ч.2 ст.235 КЗпП України за якими нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення незаконно звільненого працівника або незаконного його переведення на нижче оплачувану роботу. Одночасно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» врегульовано окремий порядок оскарження призупинення дії трудового договору, який не передбачає виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Суд не врахував правові висновки ВС у постанові від 28 грудня 2022 року у справі № 460/2675/18 де в пункті 51 постанови зазначено, що перелік підстав виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вичерпним і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже виплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу підстав не було, оскільки стаття 235 КЗпП України може бути застосована лише у випадку винесення рішення про поновлення працівника на роботі.

Суд невірно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу на строк понад один рік, що суперечить положенням ст. 235 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Світличного О.С. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не дають підстав для скасування рішення суду. Судом не встановлено обставин неможливості надання відповідачем роботи у зв`язку з військовою агресією рф проти України, тому призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним і ці дії позбавили позивача можливості працювати. Вирішуючи спір, суд правильно встановив всі обставини справи та дійшов до обґрунтованого висновку про захист прав позивача шляхом частково задоволення її позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Світличний О.С. просить скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2024 року та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з судовим розглядом справи в розмірі 23 000 грн.

Вказано, що у позовній заяві позивачем та його представником було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. В рамках спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції судові дебати відсутні, тому стороною позивача, враховуючи, що в позовній заяві було вказано про можливі судові витрати з боку позивача при розгляді справи, після розгляду справи по суті спору у визначений законом строк було подано відповідну заяву про ухвалення додаткового рішення. Суд на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу суду, що надійшов від представника АТ «Українська залізниця» - адвоката Говорової А.І. зазначено, що районним судом було правильно враховано ту обставину, що позивачем не зроблено відповідну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції про подання доказів про понесені судові витрати після ухвалення рішення у справі та не обґрунтовано поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат на виконання вимог ч. 1 ст. 246 ЦПК України. Тому, висновок суду про відмову в ухваленні додаткового рішення є правильним та відповідає нормам як матеріального так і процесуального права.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу на ухвалу суду, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Світличного О.С. вказано, що доводи відзиву відповідача про законність ухвали суду від 12 серпня 2024 року є безпідставними. Обґрунтування відповіді на відзив містять доводи, аналогічні апеляційній скарзі щодо помилковості висновку суду про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 23 000 грн.

Заслухавши учасників процесу, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 02 грудня 2021 року була прийнята у Департамент внутрішнього аудиту та контролю на посаду аудитора внутрішнього, що підтверджується копією наказу № 30008/ос від 03 грудня 2021 року про переведення на іншу роботу (а.с. 72 Т.1).

Згідно п. 1.1 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом «акціонерного товариства «Українська залізниця» та підпорядковується Наглядовій раді (Комітету з аудиту) Товариства.

Пунтком 1.2 Положення визначено, що Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства.

Відповідно до витягу з Наказу голови правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року про запровадження режиму простою (а.с. 116-117 Т.1) було встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до додатка 1.

Як вбачається із вказаного додатку стан простою було застосовано і до аудитора внутрішнього ОСОБА_4 на період часу з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року.

Підставою для винесення вказаного наказу зазначено акт про простій від 24 лютого 2022 року (а.с. 118 Т.1), з якого вбачається, що з 24 лютого 2022 року була зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі.

Згідно витягу з Наказу голови правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року (а.с. 119 Т.1) унесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В та викладено його у новій редакції. Так, згідно з указаними змінами ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року (а.с. 120 Т.1).

Відповідно до витягу з Наказу голови правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/38 від 11 липня 2022 року (а.с. 121 Т.1) внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6 та викладено його у новій редакції. Так, згідно з указаними змінами ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року по 30 квітня 2022 року та з 01 травня 2022 року по 05 травня 2022 року (а.с. 122 Т.1).

27 квітня 2022 року з Департаменту внутрішнього аудиту та контролю надійшов лист на адресу члена правління АТ «Укрзалізниця» з переліком працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю у загальній кількості 80 осіб, до якого включено і ОСОБА_1 , з якими пропонується призупинити дію трудових договорів на період військового стану (а.с. 123-126 Т.1).

Наказом АТ «Українська залізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року (а.с. 128 Т.1) припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року. П.2 Наказу призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Згідно витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос (а.с. 129 Т.1) із ОСОБА_4 трудовий договір призупинено 06 травня 2022 року.

Підставами винесення вищевказаного наказу зазначено неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства.

Листом від 25 липня 2022 року (а.с. 32-33 Т.1), адресованим голові правління АТ «Укрзалізниця», позивачка просила визнати не дійсним (скасувати дію) наказу про призупинення дії її трудового договору як такого, що суперечить чинному законодавству України з праці, та поновити дію вказаного трудового договору.

18 серпня 2022 року відповідачем була надана відповідь на лист ОСОБА_4 (а.с. 34 Т.1) згідно з якою товариство повідомило, що плани внутрішніх аудитів на 2022 рік Наглядовою радою товариства затвердженні не були. За таких обставин, враховуючи функції та завдання департаменту, АТ «Укрзалізниця» абсолютно позбавлена можливості надати працівникам департаменту відповідну роботу, а працівники департаменту, в свою чергу, позбавлені можливості виконувати таку роботу. Відповідач повідомив, що призупинення дії трудових договорів відбулося зі всіма без виключень працівниками департаменту та відновлення дії трудового договору буде можливим і в період дії воєнного стану, якщо будуть наявні процеси, функції і завдання для виконання, що надасть змогу забезпечити її роботою.

Наказом АТ «Укрзалізниця» № 1127/ос від 06 липня 2023 року (а.с. 127 Т.1) ОСОБА_1 з 07 липня 2023 року по 07 липня 2026 року було переведено з посади аудитор внутрішній Департаменту внутрішнього аудиту та контролю на посаду аудитора внутрішнього Департаменту аудиту Відділу аудиту ресурсних процесів.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим ЗУ № 2102-ІХ від 24лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і надалі в редакції на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Згідно статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, апеляційний суд вважає, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим.

Для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази.

Однак, враховуючи обставини даної справи, відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 не могла виконувати станом на 04 травня 2022 року (дата прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору) своїх трудових обов`язків через військові дії проти України.

Так, робочим місцем позивача ОСОБА_1 є м. Сміла Черкаської області, де військові дії безпосередньо не мали місця та не могли перешкодити здійсненню працівником Укрзалізниці у відділі аудиту та контролю своїх трудових обов`язків.

Посилання роботодавця у оскарженому наказі на те, що підставами його винесення є неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, доказами не підтверджується та не пояснюється, яким чином знижений обсяг перевезень залізничним транспортом призупинив діяльність відділу аудиту та контролю, де працювала позивач.

Роботодавець не довів, що військові дії в державі унеможливили виконання позивачем покладених на неї трудових обов`язків.

Оскільки суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому не підлягає застосуванню

частина четверта цієї статті про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Укрзалізниця» в протидію рф з території бойових дій вивезло понад 2 млн. осіб та надала інші транспортні послуги у значних обсягах, адже такі обставини не свідчать про об`єктивну неможливість виконання позивачем її трудових функцій.

Доводи по те, що характер виконуваної позивачем роботи унеможливлює її дистанційне виконання чи скорочений робочий графік не обґрунтовують законність призупинення дій трудового договору, як наслідок здійснення військової агресії проти держави. Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач був позбавленний можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

З урахуванням вищевказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним а скасування наказу від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині, що стосується позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час призупинення трудового договору, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду, зазначене, за своєю правовою природою, є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому, захист відповідного права особи іншим чином є неможливим.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу шостого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.

Період простою не є відпрацьованим періодом, а тому виключається із розрахунку середньоденної зарплати за останні 2 календарні місяці роботи.

Для розрахунку середньоденної заробітної плати районним судом правильно враховані місяці січень та лютий 2022 року, оскільки в березні 2022 року та квітні 2022 року позивачка ОСОБА_1 перебувала в режимі простою.

Перевіривши приведений судом в своєму рішенні розрахунок середнього заробітку, суд апеляційної інстанції вважає правильним та таким, що приведений у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Так як справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про визначення суми середнього заробітку без утримання податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Відповідач не надав суду власний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також щодо розміру середньоденної заробітної плати, оскільки представник у відзиві на позов та у своєму запереченні зазначила, що в цілому заперечує наявність можливості нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку скасування наказу про призупинення дії трудового договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України про те, що стягнення середнього заробітку можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу з посиланням на постанови Верховного Суду від 28 грудня 2022 року (справа № 460/2675/18) та від 18 січня 2023 року (справа № 466/1680/21, оскільки позивачку не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу є безпідставними, оскільки у вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку про незастосування положень статті 235 КЗпП України, оскільки позивачі не виконували трудові обов`язки за власними переконанням, які обумовлені незгодою із переведенням на іншу посаду, отже позивачі могли виконувати роботу, в той час, як в межах цієї справи мова йде про призупинення трудового договору, а не переведення на іншу (нижчу) посаду, що виключає можливість працівника взагалі виконувати трудові обов`язки та не залежить від її переконань чи бажань.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку звернення позивача до суду за захистом своїх прав, оскільки відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-XI Кодекс законів про працю України було доповнено главою XIX, яка набула чинності на час виникнення спірних правовідносин. Пункт 1 Прикінцевих положень цієї глави визначає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні був запроваджений з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року включно на підставі, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 23 лютого 2022 року № 229, від 23 грудня 2022 року № 1423 та від 25 квітня 2023 року № 383.

ОСОБА_1 за захистом своїх прав звернулась до суду першої інстанції з позовом 18 липня 2023 року, тобто в межах визначеного КЗпП України строку.

Інших обґрунтованих доводів незаконності рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року апеляційна скарга не містить.

Що стосується вирішення питання про стягнення судових витрат по оплаті правничої допомоги судом першої інстанції та відмови в ухваленні додаткового рішення з цього приводу, апеляційний суд враховує слідуюче.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватись і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що в матеріалах справи відсутня заява представника позивача щодо зобов`язання надати суду на протязі п`яти днів з дня ухвалення рішення доказів витрат на правничу допомогу, а відтак висновок суду про те, що стороною не зроблено відповідну заяву під час розгляду справи та відповідно не дотримано вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 246 ЦПК України є правильним.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Світличного О.С. про те, що у позовній заяві позивачем та його представником було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, тому такі витрати повинні були стягнуті з відповідача на користь позивача колегія суддів відхиляє, оскільки значення попереднього (орієнтовного) рахунку суми витрат, що вказаний у позовній заяві, є виконанням вимог позивачем статті 141 ЦПК України, а не виконанням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо заяви про подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених стороною витрат у зв`язку з розглядом справи. Районний суд вирішуючи вказане питання обґрунтовано врахував позицію Верховного Суду з цього приводу, що міститься в постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/216/23.

Інших доводів, які б давали підстави для визнання висновку районного суду про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу апеляційна скарга не містить.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Говорової Альони Ігорівни та представника ОСОБА_1 - адвоката Світличного Олега Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року та ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Судді