УХВАЛА

30 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 725/7274/24

провадження № 61-14023ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Павалюк Галина Василівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи, державний виконавець Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібога Христина Петрівна, ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П.

Скарга мотивована тим, що на виконанні у державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заявник зазначав, що самостійно сплачував аліменти на утримання дитини, у визначеному сторонами розмірі, будь-яких інших зобов`язань між сторонами не існувало, а тому аліменти перераховувались напряму на картковий рахунок стягувача ОСОБА_1 .

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подала виконавчий лист № 725/4747/20 виданий на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці

від 11 січня 2021 року на виконання.

13 березня 2024 року на адресу військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу боржник, надійшла постанова державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П. від 21 лютого 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 , де зазначено, що станом на 01 лютого 2024 року ним самостійно сплачено аліменти у розмірі 159 930, 50 грн.

В червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця із заявою про проведення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням всіх сплачених ним аліментних платежів на користь ОСОБА_1 , на що отримав відповідь, що кошти згідно квитанцій, які були надані ОСОБА_2 не можуть бути враховані як аліменти, оскільки на платіжних документах відсутнє призначення платежу, тобто слово «аліменти».

Згідно наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості станом

на 23 липня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів становила 310 758, 25 грн.

При звірці розрахунку із коштами переведеними на картковий рахунок стягувача, було з`ясовано, що суми сплачені ОСОБА_2 в період

з 31 серпня 2022 року по 13 квітня 2024 року складають 382 649, 38 грн, однак зазначені грошові кошти державним виконавцем не враховані при обрахунку заборгованості.

На підставі вищевикладеного просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П., та зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівців від 22 серпня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівців від 22 серпня 2024 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення скарги. Визнано бездіяльність державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П., що полягає у неврахуванні у розрахунку заборгованості по аліментам від 23 липня 2024 року грошових переказів, здійснених ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на загальну суму 382 649, 38 грн неправомірною. Зобов`язано державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібогу Х. П. провести повторний розрахунок заборгованості боржника по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № 69418419 за виконавчим листом № 725/4747/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, щомісячно в розмірі 1/3 частини від заробітку та будь-яких доходів з урахуванням переказів, здійснених боржником на загальну суму 382 649, 38 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

14 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Павалюк Г. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, в якій просила скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскільки отримані кошти від ОСОБА_2 у період з серпня 2022 року по квітень 2024 року були його добровільною фінансовою допомогою, яку він надавав заявнику особисто, а не аліментами.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала суду за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення з огляду на таке.

За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 71 Закону «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 19 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

14 липня 2022 року постановою державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 з виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2020 року у справі № 725/4747/20.

21 лютого 2024 року постановою державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібоги Х. П. по виконавчому провадженні № НОМЕР_5 звернуто стягнення на заробітну плату боржника, оскільки встановлено, що боржник перебуває у трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_2 та отримує заробітну плату.

Згідно листа Військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2024 року вбачається, що 13 березня 2024 року на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшла постанова державного виконавця від 21 лютого 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 , де зазначено, що станом

на 01 лютого 2024 року ним самостійно сплачено лише 159 930, 50 грн.

В червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця із заявою про проведення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням всіх сплачених ним аліментних платежів на користь ОСОБА_1 та просив долучити до матеріалів виконавчого провадження копії доказів сплати боржником аліментів на користь стягувача на утримання дитини.

Згідно квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» щодо переказів коштів за період

31 серпня 2022 року по 13 квітня 2024 року ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_1 на рахунки НОМЕР_3 та НОМЕР_4 кошти на загальну суму 382 649, 38 грн.

Згідно листа відповіді №63388/5 від 23 липня 2024 року, старший державний виконавець ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_2 , що кошти згідно квитанцій, які були надані боржником не можуть бути враховані як аліменти, оскільки на платіжних документах відсутнє призначення платежу «аліменти», а також стягувач ОСОБА_1 надала заяву-пояснення де вказала, що не отримувала від ОСОБА_2 кошти в рахунок аліментів за період з 31 серпня 2022 року по 13 квітня 2024 року, а кошти у розмірі 382 649, 38 грн не є аліменти, це добровільна допомога, а тому дані квитанції не взяті до уваги.

Таким чином, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів обрахованої старшим державним виконавцем Фалібогою Х. П., станом на

23 липня 2024 року у боржника ОСОБА_2 була наявна заборгованість у сумі 310 758, 25 грн.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

У скарзі на дії державного виконавця Ротар В. М. на обґрунтування доводів скарги посилався на безпідставне неврахування державним виконавцем квитанцій про перерахунок коштів на утримання дитини, сплачених на банківську картку ОСОБА_1 . Заявник звертав увагу суду на те, що грошові перекази здійснені без призначення платежу «аліменти», проте переказ коштів боржник здійснював з метою виконання обов`язку з утримання доньки ОСОБА_3 , інших зобов`язань у боржника перед стягувачем не було.

Суд апеляційної інстанції, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази, подані учасниками справи, зробив обґрунтовані висновки про те, що надані боржником квитанції банку про здійснені перекази коштів є належним доказом відповідно до вимог ЦПК України, які підтверджують факт сплати аліментів особисто скаржником ОСОБА_2 . Доводи стягувача про те, що сплачені ОСОБА_2 на її картковий рахунок кошти в сумі 382 649, 38 грн не є аліментами, а сплачені їй особисто як добровільна фінансова допомога спростовуються фактом регулярності (щомісячної сплати) таких платежів.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки дослідивши обставин справи, та доказів, подані учасниками справи, квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», надані на підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів, також мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості ОСОБА_2 за аліментами, оскільки доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем судами не встановлено, а ОСОБА_1 не заперечувався факт отримання коштів, що також у сукупності з іншими доказами доводить, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , є саме аліментами на дитину.

Подібний правовий висновок викладено у Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження 61-26229св18),

від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження

№ 61-1769св23), від 08 квітня 2024 року у справі №522/19803/15-ц.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при розгляді скарги ОСОБА_2 є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Павалюк Галина Василівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи, державний виконавець Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фалібога Христина Петрівна, ОСОБА_1 ,

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара