КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 703/6376/23 Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Смілянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я України до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне некомерційне підприємство «Смілянська міська лікарня» Смілянської міської ради, про стягнення витрат, завданих лікуванням потерпілого від злочину, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року заступник керівника Смілянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я України звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, завданих лікуванням потерпілого від злочину в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати, понесені лікуванням потерпілого від вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 89 815,78 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 04 липня 2022 року близько 19 год. 10 хв., керуючи автомобілем «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 , на вул. Незалежності в м. Сміла Черкаської області, у порушення п. 18.1 ПДР не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка переходила проїжджу частину вулиці на нерегульованому пішохідному переході.

Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У результаті ДТП потерпіла ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, що за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких. Потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КНП «Смілянська міська лікарня» з 04 липня 2022 року до 27 серпня 2022 року, проведено 54 ліжко-днів, з 16 січня 2023 року по 03 лютого 2023 року проведено 18 ліжко-днів. Витрати на лікування ОСОБА_2 складають 89 815 ,78 грн. Відповідачем у досудовому порядку не відшкодовано зазначені кошти, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2023 року справу за позовом заступника керівника Смілянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я Українипередано до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.

Заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року позовні вимоги заступника керівника Смілянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я України задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 витрати, завдані КНП «Смілянська міська лікарня» Смілянської міської ради лікуванням потерпілого від злочину в загальній сумі 89 815,78 грн, перерахувавши кошти в сумі 9 057,65 грн на користь Смілянської міської ради до місцевого бюджету та перерахувавши кошти в сумі 80 758,13 грн на користь Національної служби здоров`я України до державного бюджету.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 25 червня 2024 року, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції достовірно володіючи інформацією про фактичне місце проживання відповідача не повідомив останнього про місце, дату і час судового розгляду чим позбавив права висловити власну правову позицію та надати відповідні докази. Вказаний недолік не було усунено судом першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Таким чином, він не подав відзив на позовну заяву з поважних причин та не надав відповідні докази до суду першої інстанції через неналежне повідомлення відповідача про розгляд судової справи.

Вказує, що судом першої інстанції надана неправильна оцінка окремих доказів, а саме у позовній заяві позивач просить стягнути витрати на лікування за рахунок коштів за договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України; за рахунок коштів місцевого бюджету; за рахунок власних коштів підприємства.

Разом з тим, до позовної заяви не додано ні вказаного вище договору ні первинних бухгалтерських чи облікових документів, які підтверджують факт понесення витрат та їх розмір. Крім того, не надано доказів, що лікування відбулось за рахунок вказаних вище коштів, а не за рахунок приватних коштів ОСОБА_2 .

Вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 410 «Про договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій» затверджено: Порядок укладення, зміни та припинення договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій; Типову форму договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій.

Судом першої інстанції безпідставно прийнято як доказ розмір витрат, завданих лікуванням, лист КНІІ «Смілянська міська лікарня» Смілянської міської ради від 29.08.2023 року № 01-20/498.

Проте, без договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, первинних бухгалтерських чи облікових документів, які підтверджують факт понесення витрат та їх розмір, лист не може розцінюватись як належний та достатній доказ понесення витрат на лікування потерпілого від злочину та, відповідно, їх розмір.

Судом не враховано, що витрати ОСОБА_2 покриті страховою виплатою і додатково покриті відповідачем самостійно, а теоретичні витрати інших осіб позивачем не доведені на підставі належних та достатніх доказів.

Також вважає, що вирішуючи питання щодо наявності у заступника керівника Смілянської окружної прокуратури не було процесуальної дієздатності щодо звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

05 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника Смілянської міської ради- Возного С.І. в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а заочне рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вказує, що суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача про відкриття провадження у справі та забезпечив реалізацію його процесуальних прав у спосіб передбачений законом.

Посилання на неналежність розрахунку витрат витрачених на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення та відсутність повноважень прокурора на звернення, вказує, що в матеріалах справи наявна довідка за якою загальна сума коштів на лікування від кримінального правопорушення, що пов`язано з тривалим перебуванням потерпілої на стаціонарному лікуванні. Наявна у справі довідка містить інформацію щодо предмета доказування - факт перебування потерпілої від злочину на стаціонарному лікуванні, вартість затрат таке лікування та перебування, належний розрахунок вказаної вартості посиланням на відповідний порядок обчислення розміру витрат закладу охорони здоров`я.

Посилання апелянта про те, що лікування ОСОБА_2 відбувалось за рахунок приватних коштів, вважає безпідставним. Ймовірність понесення зазначених приватних коштів має іншу правову категорію і не відноситься до відшкодування витрат на стаціонарне лікування закладу охорони здоров`я комунальної форми власності, понесених за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Посилання про те, що витрати покриті страховою виплатою у зв`язку з укладенням з страховою компанією договорів страхування цивільної відповідальності та ним особисто, а тому не можуть бути стягненні з відповідача, вважає неаргументованими та такими, що не підлягають задоволенню.

07 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від заступника керівника Смілянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я України в якій просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а заочне рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В доводах відзиву зазначає, що посилання апелянта, що він не був повідомлений не можна визнати обґрунтованим оскільки копія ухвали разом із позовною заявою та додатками до неї надіслано відповідачу за адресою встановленого судом зареєстрованого місця проживання. Інформація щодо судового розгляду справи є загальнодоступною, оскільки розміщена на офіційному сайті суду «Судова влада».

Посилання щодо неправильної оцінки судом доказів, зазначає, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягує судом з обвинуваченого або фізичної особи чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Щодо підстав для представництва вказує, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому позивач не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Посилання щодо відшкодування збитків страховою компанією, вказує, що витрати на лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року у справі № 703/2564/23 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року у справі № 703/2564/23 встановлено, що ОСОБА_1 04 липня 2022 близько 19 год. 10 хв., керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 21093» номерний номер, НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Незалежності у м. Сміла Черкаської області від вул. Нахімова у напрямку до вул. Федорова, навпроти Смілянської автостанції №1, що за адресою: вул. Незалежності №111 м. Сміла, у порушення пп. 18.1, Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року не обрав безпечної швидкості руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не переконавшись у відсутності пішоходів, для яких може бути створена небезпека, продовжив рух, у результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка переходила проїжджу частину вулиці Незалежності по нерегульованому пішохідному переході, зліва на право відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ 21093» номерний номер, НОМЕР_1 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-6-01/192 від 30.08.2022 у результаті виниклої дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримала наступні тілесні ушкодження, а саме: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку із раною правого надбрів`я та саднами чола (лобу); тулубу, а саме: переломи 2-5,7,8 ребра праворуч із гематорексом (крововилив у грудну порожнину), перелом тіла 7-го грудного (ТЬ7), хребця перелом правого поперечного відростку 5-го поперекового (L5) хребця, перелом крижі з переходом на крило правої клубової кістки, перелом гілок лобкової та сідничної кісток; кінцівок, а саме: закритий перелом правої плечової кістки, який отяготився нейропатією променевого нерву, закриті внутрішньо суглобові уламкові переломи лотеральних виростків обох стегнових кісток зі зміщенням та підвивихом правої гомілки, закритий уламковий перелом проксимального епіметафізу правої малогомілкової кістки, забійно-саднені рани, та яка отяготилася травматичним шоком тяжкого ступеню (ІІІ ст), що за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких. (а.с. 11-14)

За даними Листа КНП «Смілянська міська лікарня» Смілянської міської ради від 29 серпня 2023 року № 01-20/498, потерпіла від кримінального правопорушення ОСОБА_2 перебувала в лікарні з 04 липня 2022 року по 27 серпня 2022 року, проведено 54 ліжко-дні; з 16 січня 2023 року по 03 лютого 2023 року проведено 18 ліжко-днів. Загальна сума витрат в липні 2022 року становить 42 264,38 грн, загальна сума витрат в серпні 2022 року становить 47 551,40 грн, загальна сума витрат в січні 2023 року - 20 506,88 грн, загальна сума витрат в січні 2023 року - 3 151,44 грн згідно наведеного у Листі розрахунку. (а.с. 20-22)

Згідно листа Смілянської міської ради від 08 вересня 2023 року № 979/02-50 остання просить Смілянську окружну прокуратуру здійснити представництво інтересів та звернутись до суду в інтересах територіальної громади з позовною заявою про відшкодування витрат, завданих внаслідок лікування потерпілої ОСОБА_2 до бюджету Смілянської міської територіальної громади. (а.с. 25)

Згідно Листа Національної служби здоров`я України від 12 вересня 2023 року № 31538/2-16-23 остання не заперечує щодо звернення Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави стосовно відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_2 (а.с. 26-27, 28-29)

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , КНП «Смілянська міська лікарня» Смілянської міської ради та Національної служби здоров`я України понесли витрати на лікування потерпілої від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , які підтверджені належними і допустимими доказами, між цими витратами і неправомірними діями відповідача є прямий причинний зв`язок, що встановлено вироком суду, який набрав законної сили, а тому обов`язок по відшкодуванню витрат необхідно покласти на відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Згідно із частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1191 ЦК України держава, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.07.95 року № 11 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993.

Згідно вимог п. п. 3,4 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1996 № 545 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2012 № 868), визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. Стягнуті в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

Як правильно встановив суд першої інстанції, факт перебування потерпілої ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я КНП «Смілянська міська лікарня» саме внаслідок неправомірних дій відповідача підтверджений належними доказами.

Колегія суддів погоджується, що між злочинними діями відповідача ОСОБА_1 , які полягали в спричиненні потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, та перебуванням на стаціонарному лікуванні існує причинний зв`язок.

Таким чином, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами і застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, які підтверджують розмір витрат на лікування не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником вимог чинного законодавства, тому по суті є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування потерпілого страховою компанією, яка застрахувала відповідальність володільця транспортного засобу, оскільки метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 даного Закону).

Посилання апелянта щодо самостійного перерахування ОСОБА_2 коштів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як зазначає сам апелянт ці кошти були перераховані в добровільному порядку на відшкодування заподіяної потерпілій моральної шкоди, а не на покриття витрат, завданих лікуванням потерпілому.

Так із наявних в матеріалах справи розписок від 06 липня 2022 року та 13 серпня 2022 року наданих ОСОБА_3 ОСОБА_1 вбачається, що останнім було сплачено грошові кошти 50000 грн, та 10000 грн в якості компенсації заподіяної моральної шкоди (а.с. 81).

Аналогічне призначення платежу визначено і при перерахуванні ОСОБА_1 переказу ОСОБА_3 30024 грн 02 коп. в платіжному доручення від 07 липня 2022 року ( а.с. 125).

Таким чином ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ним відшкодовано у добровільному порядку витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, у скоєнні якого його визнано винним за вироком суду.

Відповідно до зазначеного вище Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння, вартість одного ліжко-дня визначається виходячи із фактичних витрат на утримання лікувального закладу за місяць, за винятком витрат на капітальні вкладення ,капітальний ремонті придбання інвентаря та обладнання. (п. 2 Порядку).

Щодо підстав звернення прокурора до суду з даним позовом та належності позивача у справі.

Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Повноваження прокурора визначено, зокрема, Конституцією України та спеціальним Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з п. 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (п. 27 зазначеної постанови).

З частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Бездіяльність компетентного органу(нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурор у достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18., постанову КЦС ВС від 23.05.2024 у справі № 475/649/22).

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За приписами ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. (абзац 2 частини 5 статті 56 ЦПК України)

Відповідно до положень ч. 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 140 Конституції України, під місцевим самоврядуванням в Україні слід розміти гарантоване державою правота реальну здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 142 Конституції України держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом.

Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері (ч. 3 ст. 18 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я»).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).

У даній справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Смілянської міської ради, яка листом просить Смілянську окружну прокуратуру здійснити представництво інтересів та звернутись до суду в інтересах територіальної громади з позовною заявою про відшкодування витрат, завданих внаслідок лікування потерпілої до бюджету Смілянської міської територіальної громади.

Водночас, Національної служби здоров`я України свої листом від 12 вересня 2023 року остання не заперечувала щодо звернення Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави стосовно відшкодування витрат на лікування потерпілої.

Отже, доводи апеляційної скарги в частині неналежного позивача та відсутності у прокурора підстав для звернення до суду із вказаним позовом є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його незаконність.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв