Справа № 308/9905/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчин Микола Якович, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року, постановлену суддею Лемак О.В., в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчин М.Я., заінтересована особа - ОСОБА_2 , звернувся із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Заяву мотивує тим, що 03.10.2018 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду шлюб укладений між ним та ОСОБА_2 , було розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь аліменти в розмірі 1/3 усіх видів доходу на утримання неповнолітніх доньок. Вказує, що з моменту ухвалення рішення дружина до дітей ні разу не появлялася, на їх утримання не дала жодної копійки, їх життям та навчанням не цікавиться.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 червня 2024 року у відкритті провадження заявнику відмовлено.

Суд мотивував свою ухвалу тим, що як вбачається зі змісту заяви, така по факту є вимогою про позбавлення батьківських прав матері. Саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Розірвання шлюбу між сторонами не дає підстав вважати, що матір позбавлена права брати участь у вихованні дітей та цікавитись їх життям.

Вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дитину, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження відповідних дій чи рішень, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчин М.Я., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїх доводах посилається на те, що вихованням своїх неповнолітніх доньок займається самостійно, матір їх життям не цікавиться та на утримання коштів не виділяє.

Вважає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання доведене наявними у справі матеріалами. Суд прийшов до неправильних висновків, що в даній справі наявний спір про право.

У дане судове засідання учасники справи не з`явились.

Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від сторін до суду не надходило. Позивач ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 повідомлені належним чином про що свідчать довідки про доставку смс повідомлення у додатку Viber від 03.09.2024(а.с. 56-58).

Оскільки сторони по справі та представник позивача у судове засідання не з`явилися, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то суд вважає, що таку слід вирішити по суті(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що у червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчин М.Я., заінтересована особа - ОСОБА_2 , звернувся із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Свідоцтвом про народження, виданим повторно, від 21.11.2012 Серії НОМЕР_1 засвідчено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є ОСОБА_1 та мати ОСОБА_5 .

Свідоцтвом про народження, від 17.12.2013 Серії НОМЕР_2 засвідчено, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 .

13.03.2018 ОСОБА_2 підписала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрованій в реєстрі за номером 197, в якій вона висловила намір розлучитися з чоловіком ОСОБА_1 , створити нову сім`ю та залишити своїх дітей на виховання та утримання ОСОБА_1 . Також не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2018 шлюб зареєстрований 23.02.2013 у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в АРК - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно довідки від 24.06.2015 №2106-912 ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Довідками від 14.02.2019 №2106- та №2106- ОСОБА_6 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи.

Заявою від 06.04.2022 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К. та зареєстровану в реєстрі під номером 476, ОСОБА_2 надала дозвіл своїм дочкам ОСОБА_4 2010 року народження та ОСОБА_6 2013 року народження на виїзд за кордон у супроводі батька строком з 06.04.2022 по 28.10.2026.

Довідкою виданою Департаментом забезпечення надання адміністративних послуг відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2024 №3041/03.4-21 підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт проживання батька ОСОБА_1 зі своїми доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтверджується також наявною копією будинкової книги, згідно якої всі зазначені особи проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про розмір отриманих аліментів наданих відділом ДВС у м. Ужгород від 05.06.2024 ОСОБА_1 у період з 01.01.2024 по 31.05.2024 отримав аліментів на суму 0 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає

в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо

це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка

та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується

із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Як вказує ОСОБА_1 , утриманням та вихованням дітей він займається самостійно, його дружина не цікавиться життям сім`ї та давно разом з ними вже не проживає.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування

з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому

з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд дійшов до неправильного висновку, що з поданої ним заяви вбачається спір про право, однак ніяким чином не обґрунтовує та не підкріплює свої доводи.

Також зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання його дітей є значущим, оскільки педагоги в школі повинні знати ким виховуються його доньки та в разі чого до кого вони можуть звертатися і хто несе за них відповідальність.

Однак, такі пояснення не дають підстави вважати, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей якимось чином можуть суттєво вплинути на права дітей або батька.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

Зазначаючи мету звернення до суду з даною заявою заявник не наводить жодних доказів того, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорення.

Крім цього заявник посилається на нотаріально посвідчену заяву від 13.03.2018 в якій ОСОБА_2 заявляє про намір розлучитися зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та виїхати за кордон, а також не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 по справі №201/5972/22 наведено, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Керуючись висновком Великої Палати Верховного Суду, заява в якій мати в одноосібному порядку заявляє про намір розлучення зі своїм чоловіком та не заперечує про позбавлення її батьківських прав не дає підстав для встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей, оскільки таке може призвести до порушення принципу найкращих інтересів дитини.

Як зазначено у справі «Мамчур проти України» (№10383/09) від 16.07.2015, у своєму рішенні ЄСПЛ прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Такого ж висновку дійшов ЄСПЛ й у своєму рішенні у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (№ 37283/13) від 10.09.2019, де зазначає, що як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та «відновлення» сім`ї.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Велика Палата Верховного суду у вищезгаданій постанові виснувала, що встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, а інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Тобто, навіть, якщо дружина заявника фактично не проживає зі своєю сім`єю, а також не бере участі у вихованні та утриманні дітей та не цікавиться життям своїх доньок, то таке не є безумовною підставою щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Оскільки, в разі встановлення такого факту слід також вирішувати питання позбавлення матері батьківських прав та стягнення аліментів.

Саме по собі встановлення даного факту може призвести до спору про право, оскільки в даному випадку спір про право вбачається у позбавленні матері батьківських прав, а таке заявником не заявлялось.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків відмовляючи у відкритті провадження у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки в такому вбачається спір про право, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законної та обґрунтованої ухвали Ужгородського міськрайонного суду.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчин Микола Якович, залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: