Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2302/24 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 36 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у місті Житомирі цивільну справу №295/2302/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради про зобов`язання списання заборгованості за послуги теплопостачання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 24 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, в якому просив постановити рішення про зобов`язання відповідача списати заборгованість за послуги теплопостачання, яка випливає з рішення суду від 02 лютого 2023 року по цивільній справі №295/8448/22 в сумі 24 730,97 грн у зв`язку із застосуванням строку позовної давності.

Позов мотивувався тим, що у Богунському районному суді міста Житомира розглядалась цивільна справа №295/8448/22 за позовом КП «Житомиртеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідачів заборгованості, яка утворилася за період з 01 вересня 2019 року по 01 серпня 2022 року у межах строку позовної давності в сумі 27 730,97 грн (50 052,05 грн 25 321,08 грн).

Відповідно до норм статті 257 та 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки.

За правилами частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову, але Богунський районний суд грубо порушив вимоги частини 4 статті 267 ЦК України і не відмовив у задоволенні позову КП «Житомиртеплокомуненерго», і це є підставою стверджувати, що суд виніс незаконне, необґрунтоване і упереджене рішення.

Суд помилково застосував строк позовної давності лише до 2019 року. Слід було застосовувати позовну давність до всього строку нарахування заборгованості, яка є підставою для відмови у позові КП «Житомиртеплокомуненерго». Заявлений борг у розмірі 50 052,05грн, це не борг за фактично спожиту теплову енергію квартирою позивача, це незаконні нарахування за послуги без їх надання у нарахованих обсягах. Реальні витрати теплової енергії можна визначити тільки по квартирному тепловому лічильнику, який установлений у квартирі позивача 19 жовтня 2011 року, але до цього часу теплопостачальник не приймає на абонентський облік.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 24 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального права та процесуального права, є необґрунтованим і є не об`єктивним, не відповідає обставинам справи та наданим суду доказам.

Зазначає, що судом проігноровано елементарні норми права, Конституції України, ЦК України, ЦПК України, ППВСУ, що і призвело до невірного вирішення справи, що протирічить діючому законодавству.

Вказує на неправильне застосування норм процесуального права та порушення з боку суду права сторони у справі на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, що передбачено статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Строк позовної давності слід застосувати до всього строку, оскільки нарахування боргу почалося за певний період часу, котрий розпочався у 2015 році, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та 31 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради звернулось до Богунського районного суду міста Житомира із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно із останніх 50 052,05 грн заборгованості за послуги централізованого опалення, постачання теплової енергії та 2481,00 грн судових витрат.

В обґрунтування вимог зазначалося, що позивач надає послуги з централізованого опалення, якими забезпечується квартира АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками вказаної квартири, та внаслідок порушення обов`язку щодо оплати наданих послуг централізованого опалення за період з 01 лютого 2015 року по 01 серпня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 50 052,05 грн.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2023 року у справі №295/8448/22 позов задоволено частково і стягнуто із відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення, що утворилась за період з 01 вересня 2019 року по 01 серпня 2022 року, у розмірі по 8 440,36 грн з кожного, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності, вирішено питання розподілу судових витрат.

Зазначене рішення суду мотивоване тим, що відповідно до розрахунку, заборгованість утворилась з 01 лютого 2015 року, право вимоги у КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради виникло 21 березня 2015 року. Із даним позовом про стягнення заборгованості КП «Житомиртеплокомуненерго» звернулося до суду 31 серпня 2022 року.

Позивач допустив пропуск строку звернення до суду, передбачений статтею 257 ЦК України, щодо заборгованості, яка утворилась до серпня 2019 року.

Із зазначених обставин, вимоги в частині стягнення із відповідачів заборгованості за період з 01 лютого 2015 року по 01 серпня 2019 року не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. А вимогу щодо стягнення заборгованості за період з 01 вересня 2019 року по 01 серпня 2022 року місцевим судом задоволено і стягнуто із відповідачів на користь позивача 24 730,97 грн (а.с.12-14).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом пред`явлення позову про зобов`язання списати заборгованість за житло-комунальні послуги у розмірі 24 730,97 грн чинним законодавством не передбачений. А тому, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

І з таким висновком місцевого суду погоджується колегія суддів із таких мотивів.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відносини у сфері надання житлово комунальних послуг регулюються Житловим кодексом УРСР, Законом України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово комунальні послуги» та «Правилами надання послуг центрального опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року за №630.

Статтею 1 Закону України «Про житлово комунальні послуги», (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) визначено поняття споживачі фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово комунальну послугу, виробник-суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно із частиною першою статті 9 даного Закону України споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ України 21 липня 2005 року № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата вноситься не пізніше 20 числа місця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08 жовтня 1999 року, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Оскільки особовий рахунок, відкритий на квартиру АДРЕСА_1 , є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, тому списання з нього будь-яких сум є правом виключно відповідача.

Згідно статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статті 16 ЦК України.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ПК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Зобов`язання відповідача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

Також законодавцем не визначено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що позовні вимоги про визнання незаконним нарахування заборгованості за теплопостачання не відповідають способу захисту, передбаченому статті 16 ЦК України, і оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі в разі пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

Саме до такого висновку дійшов 08 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 462/5889/16-ц.

Тому колегія суддів, вважає що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом пред`явлення позову про зобов`язання списати заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 24 730,97 грн чинним законодавством, як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

За приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2017 року у цивільній справі № 6-786цс17.

Таким чином, діюче законодавство України не передбачає можливість списання заборгованості, позовна давність за якою сплила, окрім як за бажанням самого кредитора.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 24 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Судді