ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7913/24 Справа № 205/1346/24 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Єлізаренко І.А.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2007 року, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2018 року.

19 березня 2009 року у них народився син, ОСОБА_3 , батьком якого записано позивача.

Позивач вказує, що у 2016 році він виїхав на постійне проживання до Чехії, звідки надсилав відповідачці грошові кошти на утримання дитини.

Наприкінці лютого 2018 року відповідачка з дитиною приїхали до Чехії, де у подружжя був намір залишитися проживати постійно, проте, повернувшись з роботи вночі 10 березня 2018 року, позивач виявив, що дружина з сином повернулися в Україну.

Після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість, відповідно до якої син проживатиме з матір`ю, позивач перераховуватиме кошти на утримання сина, а на канікули він приїжджатиме до батька в Чехію.

Позивач вказує, що з часом став помічати, що дитина не схожа на нього, про що почали говорити друзі і родичі.

У березні 2020 року ОСОБА_1 зробив тест ДНК, за результатами якого ймовірність його батьківства відносно дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключена.

У серпні 2020 року позивач зробив повторний тест в іншій клініці, який теж виключив ймовірність батьківства позивача відносно неповнолітнього ОСОБА_3 ..

З даного приводу відповідачка жодних пояснень не надала.

З початком повномасштабного вторгнення відповідачка разом з дитиною виїхала до Канади, де проживають у матері ОСОБА_2 ..

Враховуючи викладене, позивач просив виключити відомості про нього, як про батька, з актового запису № 299 від 31 березня 2009 року, зробленого Орджонікідзевського ВДРАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн..

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ДНК-тести (висновки) двох лабораторій, якими встановлено, що ОСОБА_1 не є батьком дитини ОСОБА_4 , не були оспорені та/або визнані недійсними в судовому порядку. А тому, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що в актовому записі про народження № 299 від 31 березня 2009 року батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на результати аналізу ДНК на батьківство № 26325 від 24 березня 2020 року та від 19 серпня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні відповідного аналізу на ймовірність батьківства ОСОБА_1 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ані 24 березня 2020 року, ані 19 серпня 2020 року експерти не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а відбір матеріалу (зразків) було відібрано без дотримання процедури ідентифікації осіб, про що зазначено у самих результатах.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

За загальним правилом оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ч.ч. 1, 2 ст. 136 СК України), шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї, як батька, з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на результати аналізу ДНК на батьківство № 26325 від 24 березня 2020 року та від 19 серпня 2020 року.

Встановивши, що експерти не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а відбір матеріалу (зразків) було відібрано без дотримання процедури ідентифікації осіб, про що зазначено у самих результатах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта в скарзі про те, що ДНК-тести (висновки) двох лабораторій, якими встановлено, що ОСОБА_1 не є батьком дитини ОСОБА_4 , не були оспорені та/або визнані недійсними в судовому порядку, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час проведення вказаних лабораторних досліджень, відбір матеріалу (зразків) було відібрано без дотримання процедури ідентифікації осіб, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко