ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1155/24Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Василенко Л.І.,

за участю секретаря Мунтян К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року АТ "Укрсоцбанк"звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 20.04.2007 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

АТ"Альфа Банк"є правонаступником АКБСР "Укрсоцбанк", з яким укладався зазначений договір.

Згідно зі ст. ст. 37, 38 Закону України "Про іпотеку" АТ "Укрсоцбанк" було оформлено право власності на вказану квартиру.

Відповідачі втратили право власності на квартиру та відповідно до ст. 317 ЦК України втратили і право користування нею.

Незважаючи на відсутність правових підстав для проживання в квартирі колишній власник продовжує користуватись нею та відмовляється добровільно виселятись, що створює перешкоди банку, як власнику майна у вільному користуванні та розпорядженні майном.

На підставі викладеного банк просив суд примусово виселити відповідачів з квартири за адресою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Звертаючись до суду з указаним позовом позивач АТ " Укрсоцбанк" просив примусово виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_2 ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку та зобов"язати їх звільнити житлове приміщення.

Між тим, виходячи з вимог ст. 109 ЖК України, виселення відповідачів без надання їм жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання буде суперечити чинному законодавству.

В даному випадку, банк, як новий власник житла, який набув на нього права власності в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 391 ЦК України просить суд захистити його право власності шляхом зняття з реєстрації відповідачів, яке як вказувалось вище залежить від вирішення питання щодо права власності чи права користовуання відповідачів спірним житлом.

Не дивлячись на те, що представник позивача вказувала в позові правову підставу позову ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин ст. 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник АТ «Сенс Банк» адвокат Луньова А.Г. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що станом на даний час власником нерухомого майна є банк, однак останній позбавлений фактичної можливості розпоряджатися та користуватися власним майном. Спірна квартира вже не є предметом іпотеки, а є предметом права власності АТ «Сенс Банк».

Вказує, що допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, лише якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Згідно п. 1.5.1. Іпотечного договору передбачено, що основним зобов`язанням є повернення кредиту в розмірі 89100,00 шв. франків, що надається для придбання предмету іпотеки відповідно до договору купівлі-продажу, що вказаний в п. 1.1. цього договору.

Крім того, обставина придбання ОСОБА_1 квартири за кредитні кошти встановлена і рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2021 року у справі №712/11269/20, що вказано у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду у цій справі.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів та передана в іпотеку позивачу.

Вказує, що на момент винесення судом оскаржуваного судового рішення Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, вдруге не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 20 квітня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк»( правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 895/06-034-232 за умовами якого останній надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в розмірі 89 100 швейцарських франків на придбання квартири АДРЕСА_2 , зі сплатою 9,20 % річних, щомісячним погашенням, з кінцевим терміном повернення кредиту - до 19 квітня 2032 року.

На забезпечення виконання зобов`язанняза вказаним кредитним договором 20 квітня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір № ІД 895/06-034-232, за умовами якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 1.1. іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодежателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договору кредиту №895/06-034-232 від 20.04.2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі купівлі-продажу квартири, укладеного 20.04.2007 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого 20.04.2007 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1774 та в Державному реєстрі правочинів 20.04.2007 року за №2040225.

Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 364610 грн., що за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 82472,78 шв. франків на момент підписання цього договору (пункт 1.3. договору).

Пунктом 1.5.1. іпотечного договору вказано порядок повернення кредиту в сумі 89100,00 шв. франків, що надається для придбання предмету іпотеки відповідно до договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4.1 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом п. 4.5.3 Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Додатковою угодою № 1 до Іпотечного договору внесено зміни та доповнення до п. 1.3 статті 1 Іпотечного договору та викладено його в наступній редакції: «1.3. Вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 365 873 грн., що за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 87 056,23 швейцарських франків на момент підписання цього договору».

22 березня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційний-центр» Діденко О.П., на підставі рекомендованого повідомлення про вручення від 14 грудня 2018 року, повідомлення про звернення стягнення від 12 грудня 2018 року, договору кредиту від 20 квітня 2007 року, та іпотечного договору від 20 квітня 2007 року - прийнято рішення № 46101086 про проведення державної реєстрації права приватної власності АТ «Укрсоцбанк» на зазначене нерухоме майно.

У зв`язку з ліквідацією АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», протоколом № 4/2019 загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено передавальний акт та вирішено визначити, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в Передавальному акті, виникає в АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року.

З огляду на викладене, 6 лютого 2020 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до державного реєстратора Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права приватної власності на спірну квартиру.

Рішенням указаного державного реєстратора № 51040966 від 9 лютого 2020 року проведено державну реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

На час розгляду справи, загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" затверджено рішення про зміну найменування АТ "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство"Сенс-Банк", що підтверджується витягом з реєстру банків (т.2 а.с.124).

Згідно з довідкою Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради № 7106-01-10 від 02.04.2019 року у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.02.2008 р.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18.03.2019 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 06.02.2008 року по теперішній час; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 07.03.2014 року по теперішній час. (т.1 а.с.8).

Відповідно до Свідоцтв про народження дітей, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.08.2019 року банк направив на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення, в якій зазначив, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» банк 14.03.2019 року задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , яка знаходилась в іпотеці банку відповідно до умов Іпотечного договору. Керуючись ст. 391 ЦК України, банк вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку, а також звільнити приміщення від особистих речей. У випадку невиконання вимоги добровільно, банк звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування м. Черкаси від 04.03.2020 року №125, малолітні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровані з народження та проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 у квартирі, яка належала їх матері. Ні діти, ні їх мати не мають у власності іншого житла. Також органом опіки та піклування установлено, що батько з родиною не проживає. Вважають, що без надання іншого постійного житлового приміщення, виселять вказаних осіб не можна, оскільки діти втратять право користування вищезазначеною квартирою, що призведе до порушення їх житлових прав.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом установлено, що право власності на квартиру зареєстровано за банком, тобто банк звернув стягнення на іпотечне майно.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Таким чином, при вирішенні питання щодо надання мешканцям жилого приміщення, з якого вони підлягають виселенню, іншого жилого приміщення важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 361/2881/19 (провадження № 61-7332св21) та від 21 вересня 2022 року у справі №760/22929/15-ц (провадження № 61-6000св19).

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР про необхідність обов`язкового надання відповідачам одночасно з виселенням з квартири АДРЕСА_2 , іншого постійного жилого приміщення, оскільки іпотечне майно придбане за рахунок кредитних коштів, що іпотекодавцем ОСОБА_1 не оспорювалося.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18).

Із матеріалів справи та зокрема із іпотечного договору вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , яка була предметом іпотеки, придбана за рахунок кредитних коштів; банком звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса (т. 1 а.с.133, 134).

Отже звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Щодо вимоги банку про зняття з реєстрації відповідачів, то колегія суддів звертає увагу, що виселення особи з житлового приміщення за судовим рішенням є однією з підстав зняття такої особи з реєстрації місця проживання, а тому пред`явлення такої позовної вимоги не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача.

Отже, при виселенні особи, юридичним наслідком є зняття такої особи з реєстраційного обліку за адресою житла, а тому дана вимога банку задоволенню не підлягає.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у справі №207/290/16-ц від 27 липня 2023 року.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ « Про внесення змін до податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Верховна рада України постановила розділ VI « Прикінцеві положення» Закону України « Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

« 5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна(нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, серед іншого ,зупиняється дія статті 40 ( у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти ).

Норми Закону України « Про іпотеку» не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Отже, це не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і вимогам закону, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Згідно з частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що позивачем не сплачено судовий збір при зверненні до суду із апеляційною скаргою, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог з позивача на користь держави підлягає стягненню 2881,50 грн. (одна вимога немайнового характеру (1921 грн. х 150%).

При цьому з відповідача на користь АТ «Сенс-Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. без надання іншого житла.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 2881,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2024 року.

Судді: