справа № 489/2804/24
провадження №2-з/489/36/24
УХВАЛА

про забезпечення позову

31 липня 2024 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленко І.В., який є головуючим у справі, ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про виділ в натурі частки нерухомого майна, яке знаходиться у спільній часткові власності, та припинення права власності на частку в спільному майні,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Долгову Л.В., звернулась до суду з позовом, в якому просить виділити їй в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна з цілою часткою (1/1) в приватну власність частину літ. А-1 одноповерховий житловий будинок у складі наступних приміщень: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-І разом по групі приміщень №2 площею 40,3 кв.м., літ. Б літня кухня, літ. Б тамбур до літньої кухні, літ. 1В вбиральня-душ, №10, 11, 5 огорожа з воротами, №І замощення, №1 водяний колодязь, за адресою: АДРЕСА_1 ; та припинити право спільної часткової власності сторін на вказаний житловий будинок.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.04.2024 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні 10.07.2024.

10.07.2024 представник позивача надала до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просить встановити порядок користування земельною ділянкою орієнтовною площею 538 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами згідно розробленого варіанту судової земельно-технічної експертизи.

Протокольною ухвалою суду від 10.07.2024 підготовче судове засідання по справі було відкладено на 10.10.2024 та надано відповідачам час для ознайомлення з матеріалами справи та заявою представника позивача про збільшення позовних вимог.

30.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на по відчуженню майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме: 37/100 частки за адресою: АДРЕСА_1 , і заборонити позивачу встановлювати нові паркани, господарські об`єкти у домоволодінні АДРЕСА_2 до винесення рішення суду з виділу частки з домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Заява мотивована тим, що на даний час в провадженні Ленінського районного суду міста Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до відповідачів про виділ в натурі частки нерухомого майна, яке знаходиться у спільній часткові власності, та припинення права власності на частку в спільному майні. ОСОБА_2 є власником 37/100 часток у праві спільної часткової власності житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками житлового будинку є ОСОБА_3 із часткою 63/200, та ОСОБА_1 із часткою 63/200. Земельна ділянка на якій розташований будинок надана органами місцевого самоврядування попереднім власникам житлового будинку у користування. Незважаючи на те, що справа про виділ в натурі як окремого об`єкта 37/100 часток спірного житлового будинку, розглядається судом і остаточне питання по розподілу не вирішене, позивач після першого судового засідання встановила нові паркани на земельній ділянці, не інформуючи про це співвласників, тим самим встановила собі особисто порядок користування двором та водопровідною колонкою не чекаючи рішення суду. 27.07.2024 до частини домоволодіння, яке належить ОСОБА_2 навідуються люди, які дивляться нерухомість на предмет відчуження 37/100 часток в праві спільної часткової власності житлового будинку, свідком чого є ОСОБА_3 . Таким чином, позивач, не чекаючи рішення суду, встановила нові паркани, чим самовільно, сама собі визначила порядок користування земельною ділянкою, нехтуючи правами співвласників. Активно займається відчуженням належної їй частки житлового будинку без повідомлення співвласників, без відкликання позовних вимог з суду. У зв`язку з чим у заявника виникає питання для чого позивач звернулась до суду, якщо відчужує свою частку без рішення суду, і для чого їй рішення суду після продажу свого права. Дії позивача після 10.07.2024 це фактичні обставини, які спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято не за задумами позивача. Заявник, як співвласник житлового будинку проти того, щоб порядок користування земельною ділянкою встановлювався в однобічному порядку, самовільно привласнювались спільні об`єкти нерухомості, змінювався співвласник частки житлового будинку в праві спільної часткової власності житлового будинку під час судового процесу, оскільки має намір виконати законне рішення суду.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом даних норм, забезпечення позову - це заходи щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюється судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та забороною вчиняти певні дії.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, №30210/96, пункт 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції, №57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31.07.2003 у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З матеріалів заяви вбачається, що між сторонами по справі виник спір стосовно виділу в натурі частки нерухомого майна, яке знаходиться у спільній часткові власності, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення відповідач, позивач посилається на те, що дії, які ОСОБА_2 вчиняє після відкриття провадження по справі, свідчать про її намір відчужити належну їй частку житлового будинку до прийняття остаточного рішення по справі, що, в свою чергу, ускладнить або унеможливить виконання рішення суду.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Суд звертає увагу, що забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів відповідача від можливих недобросовісних дій позивача, і не є обмеженням права власності особи в повній мірі.

Крім того, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, враховуючи характер спірних правовідносин, суд доходить висновку про наявність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду і є підстави для застосування таких заходів.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 149, 150, 153 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на 37/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 .

Заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо встановлення нових парканів (огорож) та зведення господарських об`єктів у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановленні цією ухвалою заходи забезпечення позову діють до набранням судовим рішенням законної сили.

Копію ухвали направити сторонам для відома та відповідним органам для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 31.07.2024.

Суддя І.В.Коваленко