ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9784/24 Справа № 243/2345/23 Суддя у 1-й інстанції - Воронков Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника відповідача Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року, яке ухвалено суддею Воронковим Є.В., (дата складання повного судового рішення 06.10.2023),

ВСТАНОВИВ

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди до Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області (далі- ГУ ПФУ в Донецькій області), Державної казначейської служби України. На обґрунтування позову зазначив, що неодноразово рішеннями Донецького окружного адміністративного суду дії/бездіяльність відповідача визнавались протиправними та було зобов`язано здійснити перерахунок його пенсії. Вказані рішення оскаржувались відповідачем та рішення Донецького оружного адміністративного суду залишалися без змін, або скасовувались з ухваленням нових рішень починаючи з травня 2021 року по поточний рік. Проте, до теперішнього часу ГУ ПФУ в Донецькій області перерахунок пенсії з 01.01.2018 по 04.03.2019 включно та з 04.09.2019 по 31.12.2019 з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії не здійснено та сума заборгованості за результатами перерахунку не сформована й не виплачена. Зазначає, що внаслідок протиправних дій він зазнав моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син - є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, тому йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенні стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, враховуючи те, що він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, винаймають житло, сплачують комунальні послуги. Рішення судів до теперішнього часу залишаються не виконані, що є підставою для стягнення моральної шкоди. Просить стягнути з відповідача 40 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. шляхом списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із даним судовим рішенням представник Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати і у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вини та умислу на невиконання рішення суду з боку ГУ ПФУ в Донецькій області немає, сума доплати згідно проведеного перерахунку пенсійних виплат включена до Реєстру судових рішень та буде виплачена при відповідному фінансуванні в порядку календарної черговості дати набрання законної сили судовим рішенням в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Позивачем не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру, з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні втрати, понесені позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а рішення суду як законне і обґрунтоване без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межахзаявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає при цьому суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.05.2021 року Донецьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення в справі №200/1540/21-а, яким було встановлено протиправність бездіяльності ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не здійснення перерахунку та виплати на користь ОСОБА_1 пенсії, врахувавши до складу грошового забезпечення, з якого була нарахована пенсія, суми індексації грошового забезпечення в розмірі 782, 81 грн, починаючи з 28.11.2019. Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, врахувавши до складу грошового забезпечення, з якого була нарахована пенсія, суми індексації грошового забезпечення в розмірі 782, 81 грн, починаючи з 28.11.2019.

07.03.2023 року Донецьким окружним адміністративним судом, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023року визнано протиправним дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.03.2023 щомісячної доплати до пенсії в сумі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" додатково до існуючого розміру пенсійного забезпечення, визначеного на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2023 в справі №200/4350/22. Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату з 01.03.2023 щомісячної доплати до пенсії в сумі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", додатково до існуючого розміру пенсійного забезпечення, визначеного на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2023 в справі №200/4350/22 з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2023 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі № 200/4410/22 скасовано, прийняти нове, яким позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області з непроведення нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за затримку виплати пенсії за весь період її невиплати, нарахованої на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року у справі № 200/7255/21, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року у справі № 200/11618/21, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2022 року у справі № 200/13658/21. Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу за час затримки виплати пенсії, нарахованої на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 року у справі № 200/7255/21, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року у справі № 200/11618/21, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05.08.2022 року у справі № 200/13658/21 за весь період її невиплати.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.03.2023 задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.03.2023 р. у справі № 200/4485/22 скасовано та прийнято нове, яким визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови в здійсненні ОСОБА_1 виплати перерахованої пенсії за період з 01.01.2018 по 04.03.2019 включно, з 04.09.2019 по 31.12.2019 в повному розмірі, без урахування розстрочки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб № 103 від 21.02.2018, з урахуванням виплачених сум та зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 виплату перерахованої пенсії за період з 01.01.2018 по 04.03.2019 включно, з 04.09.2019 по 31.12.2019 з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб №103 від 21.02.2018, з урахуванням виплачених сум.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також враховував вимушені зміни в життєвих стосунках, і керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності виснував, що компенсація в сумі 5000 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конституції України закріплює, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України відповідно.

Так, згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Крім того, у пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 9 даної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне (за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц зазначила, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Також, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Окрім цього, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути предявлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Враховуючи наявність вищезазначених судових рішень Донецького окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, та якими визнано протиправність дій відповідача - Управління Пенсійного фонду України Донецької області, в частині не нарахування та невиплати позивачеві належних сум пенсії, а також невиконання ним судових рішень впродовж тривалого часу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із розміром матеріальної компенсації моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, оскільки він визначений виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом першої інстанції враховано, що позивач з 2019 року отримував належні йому пенсійні виплати не в повному розмірі, а отже позивач дійсно був змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчував безпорадність і пригніченість від таких дій саме державного органу, який має належно виконувати покладені на нього законом обов`язки.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає неприйнятними посилання представника відповідача в апеляційній скарзі щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який на думку колегії суддів відповідає засадам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги проте, що відповідачем вживались конкретні заходи з метою виконання рішень, проте на сьогоднішній деньббюджетних асигнувань не проведено, суд апеляційної інстанції не приймає з підстав наведених вище в даній постанові, оскільки невиконання рішення суду через відсутність фінансування в даному випадку не має правового значення, т.я. держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року).

Крім того, за умови належного виконання відповідачем покладених на нього державою функцій з пенсійного забезпечення позивача на належному рівні, фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність не потребувало би.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстнації немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника відповідача Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді: