КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що 13 серпня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис №649.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що з часом почуття любові, поваги та розуміння згасли і поступово стосунки між ними зіпсувались.

ОСОБА_2 також зазначала, що сторони неодноразово намагались зберегти сім`ю, однак це не призвело до бажаного результату, а навпаки спричинило остаточне припинення шлюбних відносин у жовтні 2023 року, й з 15 жовтня 2023 року сторони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, не підтримують відносини як подружжя.

Вважаючи, що спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , не надаючи строку на примирення. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 13 серпня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 649.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він заперечує проти розірвання шлюбу та вважає помилковим висновок суду, що примирення між сторонами неможливе. Вказує, що підстави для розірвання шлюбу відсутні.

Разом з тим, апелянт звертає увагу, що останні 17 років він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що за підсудністю відноситься до Києво-Святошинського районного суду Київської області, а відтак, справа була непідсудна Дарницькому районному суду міста Києва, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

02 липня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від позивача по справі ОСОБА_2 про розгляд даної справи без її участі.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, часі та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явився (а.с.91).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно із копією свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 13 серпня 2005 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 13 серпня 2005 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №649 (а.с.4).

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

З позовної заяви вбачається, що шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , мотивував свій висновок тим, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, спроби примиритися між сторонами не досягли результату, сім`я існує лише формально.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, спроби примиритися за вказаний період не дали позитивного результату, сім`я існує формально, тому збереження шлюбу із відповідачем суперечить інтересам та порушує її права.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 56 СК України.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення.

При цьому суд враховує те, що доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила. А відтак перебування позивача в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Щодо посилання апелянта на те, що справа була непідсудна Дарницькому районному суду міста Києва, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, то колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта як необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана інформація щодо місця реєстрації відповідача також була перевірене судом першої інстанції, що підтверджується відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва, згідно яких ОСОБА_1 станом на 06 грудня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).

Таким чином, ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із позовом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача по справі, що відповідало вимогам ч.1 ст.27 ЦПК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статі 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 31 липня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв