Номер провадження: 22-ц/813/3553/24
Справа № 522/4763/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бочарова Андрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року, постановленого під головуванням судді Чернявської Л.М., повний текст рішення складений 20 листопада 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання припиненою позику, припиненою іпотеку та зняття заборони, -

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання припиненою позику, припиненою іпотеку та зняття заборони, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили:

- визнати зобов`язання ОСОБА_2 по договору позики від 22.01.2020року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припиненими, у зв`язку з повним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань по договору позики від 22.01.2020 року;

- визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 22.01.2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідченим ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №118;

- зняти заборони відчуження на належні ОСОБА_3 житлове домоволодіння, загальною площею 156,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01) та земельну ділянку, кадастровий номер: :29:004:0018, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наступні записи: запис про іпотеку номер: 35140204 від 22.01.2020 року та запис про іпотеку номер: 35138643 від 22.01.2020 року проведені державним реєстратором: приватним нотаріусом Янковською О.С.; запис про обтяження номер: 35140586 від 22.01.2020 року, та запис про обтяження номер: 35139050 від 22.01.2020 року проведені державним реєстратором: приватним нотаріусом Янковською О.С.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що 22.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з метою виконання зобов`язань за договором позики, проте відповідач ухилявся від прийняття грошових коштів.

18.01.2023 року ОСОБА_2 вніс на депозит ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, грошові кошти у розмірі 365 686 грн. по курсу НБУ, на день внесення коштів на депозит, для передачі ОСОБА_1 , для виконання зобов`язання щодо повернення коштів відповідно до договору позики від 22.01.2020 року.

Тобто, ОСОБА_2 повністю виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за укладеним договором позики, однак ОСОБА_1 не зняла заборони та іпотеки з іпотечного майна ОСОБА_3 та не передала ОСОБА_2 заяву про виконання ним зобов`язань по договору позики від 22.01.2020 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволений.

Визнано зобов`язання ОСОБА_2 по договору позики від 22.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , припиненими, у зв`язку з повним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань по договору позики від 22.01.2020 року.

Визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 22.01.2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С., зареєстрованого в реєстрі за №118.

Зняті заборони відчуження на належні ОСОБА_3 житлове домоволодіння, загальною площею 156,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01) та земельну ділянку, кадастровий номер: :29:004:0018, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наступні записи: запис про іпотеку номер: 35140204 від 22.01.2020 року та запис про іпотеку номер: 35138643 від 22.01.2020 року проведені державним реєстратором: приватним нотаріусом Янковською О.С.; запис про обтяження номер: 35140586 від 22.01.2020 року, та запис про обтяження номер: 35139050 від 22.01.2020 року проведені державним реєстратором: приватним нотаріусом Янковською О.С.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Бочаров А.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно розрахував суму боргу за курсом, встановленим НБУ (36,5686 грн. за 1 долар США), а не за курсом продажу доларів США, встановленим на Міжбанківському валютному ринку станом на день повернення боргу (36,9343 грн. за 1 долар США), а тому дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 вніс на депозит нотаріуса повну суму заборгованості, оскільки внесені ОСОБА_2 грошові кошти на день повернення боргу складають 9900,98 доларів США, що свідчить про неповне виконання ним своїх зобов`язань по укладеному договору позики.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Тітов В.В., представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, які можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 26 листопада 2024 року ОСОБА_3 не з`явилася, була сповіщена належним чином (а.с. 192, 200).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бочарова А.В., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , його представника - адвоката Тітова В.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Згідно п. 1 договору позики передбачено, що Позикодавець ОСОБА_1 передала у власність Позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 244000 грн., що на момент укладення договору становило 10000 доларів США, без нарахування відсотків та Позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти до 22.12.2020 року.

Пунктом 5 Договору позики від 22.01.2020 року передбачено, що повернення позики здійснюється у доларах США готівкою. Факт повернення грошей підтверджується заявою Позикодавця.

Пунктом 8 Договору позики від 22.01.2020 року визначено, що позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцям грошей готівкою. У разі відмови прийняті гроші Позичальник має право внести суму в депозит нотаріуса, з обов`язковим повідомленням Позикодавцю. Після виконання Позичальником свого зобов`язання, Позикодавець повинен передати йому примірник цього договору та письмове підтвердження відсутності будь яких претензій майнового характеру до Позичальника, викладених у формі заяви. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання Позичальником свого зобов`язання.

Судом, також встановлено, що 22.01.2020 року між ОСОБА_1 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець), від імені якої діяв ОСОБА_2 , на підставі довіреності посвідченої Писаренко Є.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 12.04.2019 року за реєстровим № 1327, укладено іпотечний договір, який посвідчений Янковською О.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 118.

Згідно п. 1.1 Іпотечного договору передбачено, що предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 1.5 цього договору, в забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань Боржника перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Положеннями п. 1.2. Іпотечного договору передбачено, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язання Боржника ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 22.01.2020 року, згідно з яким Іпотекодержатель, надав Боржнику позику в розмірі та в строки, визначених договором позики, а Боржник зобов`язується на умовах, визначених в договорі позики, повернути Іпотекодержателю позику в сумі 244000 грн., що на момент укладення цього договору становить 10000 доларів США.

Згідно положень пункту 1.5. Іпотечного договору визначено, що в забезпеченні виконання власних зобов`язань за договором позики Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (надалі по Договору Предмет іпотеки визначається також як Майно), що є власністю Іпотекодавця, а саме:

- житлове домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового домоволодіння 156,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0973 га, кадастровий номер: :29:004:0018,надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 244000 грн., що на момент укладення цього договору становить 10000 доларів США. Станом на 22.12.2020 року кошти не були повернуті відповідачу.

Як вбачається з листа від 12.03.2021 року, та квитанцією відправлення листа відповідачу, наданого позивачем ОСОБА_2 , позивач намагався виконати свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачу.

У зв`язку з викладеним вище, суд дійшов до вірного висновку, що позивач намагався вчинити дії щодо погашення своїх боргових зобов`язань перед відповідачем.

Як вбачається з квитанції №3 від 18.01.2023 року, яка видана приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В., ОСОБА_2 вніс на депозит нотаріуса грошові кошти у розмірі 365686 грн. для передачі їх ОСОБА_1 , для виконання зобов`язання щодо повернення коштів відповідно до договору позики від 22.01.2020 року.

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2023 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. листом вих. № 73/01-16 від 13 липня 2023 року повідомлено, що ОСОБА_1 за отриманням грошових коштів, які були внесені на депозитний рахунок до нотаріуса не зверталася та надано лист звернення нотаріуса до ОСОБА_1 щодо отримання грошових коштів, що містяться на депозиті нотаріуса.

Судом встановлено, що сума грошових коштів у розмірі, що становить 365686 грн. є еквівалентом 10000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ встановленого станом на 18.01.2023 року.

Пунктом 6 Договору Позики від 22 січня 2020 року передбачено, що Позичальник зобов`язується на вимогу Позикодавця сплатити боргову суму, що в еквіваленті 10000,00 доларів США встановленому на Міжбанківському валютному ринку по курсу продажу на день повернення боргу, без додаткового погодження сторін, але не нижче курсу долара США на день укладення цього договору.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив зтого, що ОСОБА_2 повністю виконав свої зобов`язання по договору позики від 22.01.2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами статті 599 зазначеного Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 538 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно умов договору позики, пункт 4, визначено, що повернення вказаного боргу повинно бути проведено в місті Одесі.

Доказів того, що ОСОБА_2 не звертався до ОСОБА_6 щодо повернення грошових коштів, та, що квитанція кур`єрської служби від 12.03.2021року є підробленою матеріали справи не містять.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно 4 ст. 612 ЦК України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Положеннями ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

У відповідності до встановлених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_2 намагався виконати зобов`язання щодо повернення грошових коштів з 12.03.2021 року.

Також суд прийшов до вірного висновку, що позивач ОСОБА_2 правомірно вніс грошові кошти у розмірі 365686 грн. на депозит приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Журавля М.В. з метою погашення боргу перед ОСОБА_1 .

Внаслідок погашення боргу перед відповідачем, боргові зобов`язання позивача припиняються.

Висновки суду про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитор ОСОБА_1 передала позивачам заяву, яка містить письмове підтвердження відсутності будь яких претензій майнового характеру до Позичальника є вірними.

Щодо не сплати Позичальником штрафу у розмірі, що еквівалентно 10300 доларів США, судом зазначено наступне.

Згідно пункту 15 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця)неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Розділ доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 691-20 від 16.06.2020).

Згідно п. 1. постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 30.06.2023 року відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд дійшов до обґрунтованого та законного висновку, що оскільки у період, протягом якого відповідачем нараховано штрафи, діяв карантин, позичальник звільняється від сплати штрафів та неустойки.

У відповідності до вимог п. 18 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Судом вірно встановлено, що відповідач не пред`являв вимоги до позивачів щодо сплати штрафу. При цьому, судом прийнято до уваги твердження представника позивачів, що у випадку пред`явлення такої вимоги до позивачів у судовому порядку, з урахуванням строків позовної давності, визначеної ст. 258 ЦК України, такі вимоги не підлягають задоволенню.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене, суд дійшов вірного висновку, що боргові зобов`язання ОСОБА_2 виконанні у повному обсязі та є припиненими за договором позики від 22.01.2020 року.

Щодо позовних вимог про визнання припиненою іпотекою та скасування заборони та іпотеки, судом зазначено наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов обгрунтованого висновку, що у випадку припиненням боргових зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 22.01.2020 року, припиняються іпотечні відносини за договором іпотеки від 22.01.2020 року.

Наявність будь яких обмежень щодо нерухомого майна, а саме: записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів щодо заборон та іпотеки на майно: житлове домоволодіння, загальною площею 156,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01) та земельну ділянку, кадастровий номер: :29:004:0018, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), призводить до порушення прав власності ОСОБА_3 .

У відповідності до частини 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями частини 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у повному обсязі.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постанові Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Бочарова А.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно розрахував суму боргу за курсом, встановленим НБУ (36,5686 грн. за 1 долар США), а не за курсом продажу доларів США, встановленим на Міжбанківському валютному ринку станом на день повернення боргу (36,9343 грн. за 1 долар США), а тому дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 вніс на депозит нотаріуса повну суму заборгованості, оскільки внесені ОСОБА_2 грошові кошти на день повернення боргу складають 9900,98 доларів США, що свідчить про неповне виконання ним своїх зобов`язань по укладеному договору позики, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки сума грошових коштів у розмірі, що становить 365686 грн. є еквівалентом 10000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ встановленого станом на 18.01.2023 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 6 Договору Позики від 22 січня 2020 року передбачено, що Позичальник зобов`язується на вимогу Позикодавця сплатити боргову суму, що в еквіваленті 10000,00 доларів США встановленому на Міжбанківському валютному ринку по курсу продажу на день повернення боргу, без додаткового погодження сторін, але не нижче курсу долара США на день укладення цього договору.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бочарова Андрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова