Справа № 486/1918/24
Провадження № 4-с/486/7/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Південноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Далматової Г.А., ознайомившись з матеріалами скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та бездіяльності Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій та бездіяльності Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить визнати неправомірними дії та бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна, скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, зобов`язати відділ ДВС зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

У скарзі боржник зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла ВО «ЮУ АЕС» від 16 червня 1994 року. При зверненні до ЦНАПу для реєстрації місця проживання онуки йому було відмовлено у цьому, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 листопада 2024 року йому стало відомо про те, що на його квартиру державним виконавцем державної виконавчої служби м. Южноукраїнська від 14 серпня 2001 року було накладено арешт. У зв`язку з цим він звернувся із заявою до Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з квартири. Листом Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 жовтня 2024 року йому було роз`яснено, що державними виконавцями арешт зняти не можливо, оскільки на даний час жодних виконавчих проваджень стосовно нього на виконанні не перебуває, проте арешт накладений постановою державного виконавця по закінченню виконавчого провадження знято не було.

Ознайомившись зі скаргою, суд приходить до наступного.

Частиною 1 статті 449 пунктом а ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Згідно з ч. 2 ст. 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 449 ЦПК України, перебіг строку законодавець пов`язує із днем, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права, а не з днем, коли особа отримала відповідну постанову.

Відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Під час ознайомлення зі скаргою було встановлено, що реєстратором Южноукраїнської державної нотаріальної контори 06 липня 2006 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава: постанова про арешт майна боржника, 399/1 ВИХ., 14 серпня 2001 року, Державна виконавча служба м. Южноукраїнськ.

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з квартири.

29 жовтня 2024 року Другим відділом державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надано відповідь ОСОБА_1 про розгляд його заяви в порядку Закону України «Про звернення громадян». Повідомлено, що за наслідками пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчого провадження, які обліковуються за відділом ДВС, за критеріями пошуку «ПІБ боржника/РНОКПП боржника ОСОБА_1 виконавчі провадження не обліковуються, з 01 червня 2003 року по день надання інформації.

Таким чином, боржник вказує, що 29 жовтня 2024 року з листа Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) достеменно дізнався про те, що йому було відмовлено у знятті арешту майна з належної йому квартири. Разом з тим, до суду ОСОБА_1 звернувся лише 18 листопада 2024 року. Будь-якої іншої дати, в яку ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися про порушення права або свобод. У скарзі боржник не зазначає, як і не просить поновити пропущений ним строк.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути не заформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява N 39199/98, п. 62), «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року, заява №15123/03.

У Рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що ОСОБА_1 пропущений строк для подання скарги та останній не просить поновити пропущений строк та не наводить суду поважних причин його пропуску, тому скарга підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 260, 447, 449 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Залишити без розгляду скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та бездіяльності Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії

Роз`яснити, боржнику, що після усунення умов, що були підставою для залишення скарги без розгляду він має право звернутися до суду повторно.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г. А. Далматова