Справа №443/373/24
Провадження №2/443/250/24
РІШЕННЯ

іменем України

19 листопада 2024 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

за участю:

представника позивачки за первісним позовом

та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

відповідача за первісним позовом

та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним позовом

та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

встановив:

Представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , адвокат Ратич Т.М., звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , провести поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 та присудити ОСОБА_1 судові витрати.

ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 в якій просить визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю.

Обґрунтування позовних вимог.

В обґрунтування позовної заяви представник позивачки за первісним позовом покликається на те, що 03.12.2018 рішенням Жидачівського районного суду Львівської області у справі №443/1132/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 16.07.2005 Новороздільським відділом РАЦС Львівської області. В період шлюбу за спільні кошти сторонами набуто майно, зокрема: квартиру будинку АДРЕСА_2 . Набувачем права на вказане майно є відповідач, правовстановлюючі документи на майно оформлено на його ім`я, право власності на майно оформлено за відповідачем згідно рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області від 27.02.2009 № 37. Відповідач набув право власності на майно за час шлюбу з позивачем в порядку фінансування дольової участь у будівництві житлового будинку, майно фактично придбавалося для сім`ї і вони тривалий час проживали в ньому. Сторони не можуть досягти згоди щодо користування, розпорядження володіння спільним майном. Оскільки, майно, зазначене вище, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що ще до укладення шлюбу на підставі договору міни квартири він мав на праві власності житлову квартиру у АДРЕСА_3 . За продаж вказаної квартири 19.03.2008 він отримав 67 000 гривень, що на той час складало більше 13 тисяч доларів США. За виручені кошти він зміг отримати квартиру, яка розташована у АДРЕСА_4 . Вважає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки набута ним за кошти, які належали йому особисто, а не були набуті під час шлюбу.

19.03.2024 представником ОСОБА_1 адвокатом Ратичем Т.М. подано відповідь на відзив в якому зазначає, що заперечуючи проти позову, відповідач наголошує на тому, що квартира придбана за кошти, отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_5 згідно Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2008. В свою чергу, як зазначено у позовній заяві право власності на квартиру оформлено за відповідачем згідно рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області від 27.02.2009 № 37, прийнятого на підставі Акта Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництво об`єкта, інвестиційних договорів про дольову участь у будівництві житлового будинку. Так, 03.11.2005 відповідачем укладено Інвестиційний договір № 46 про дольову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_6 віл 03.11.2005. Згідно п. 4.2 якого вартість замовленої квартири на час підписання Договору становить 159 075,21 грн. З огляду на проміжок часу, що минув між відчуженням відповідачем квартири у м. Новий Розділ, яка належала йому на права особистої власності, і придбанням спірної квартири (графіками платежів), не можна однозначно стверджувати, що на придбання квартири були витрачені саме кошти, отримані відповідачем від продажу квартири у м. Новий Розділ. Також, згідно п. 2.2 Договору квартира передається в стані «коробка». За рахунок спільних зусиль сторін квартиру приведено у стан придатний для проживання. В постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 278/3095/21 Верховний Суд звернув увагу: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, законодавством передбачено презумцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно придбано під шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею, але за її особисті кошти. У такому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була придбана за його особисті кошти, не буде належно підтверджена, тоді презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву в обгрунтування якої зазначає, що рішенням Жидачівського ранонного суду Львівської області від 03.12.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Звертає увагу на те, що шлюб між сторонами у справі було укладено 16.07.2005. Ще до укладення шлюбу ОСОБА_2 володів житловою квартирою у АДРЕСА_3 на підставі договору міни квартири посвідченого 15.04.2004 державшим нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я. за реєстровим №502. Згідно підпункту 2.1 зазначеного вище договору купівлі-продажу житлової квартири ОСОБА_2 , отримав за продаж даної квартири 67 000 грн. З виручених коштів у розмірі 67 000 гривень він зміг отримати квартиру, яка розташована у АДРЕСА_4 , яка в свою чергу являється предметом первинного позову. Зважаючи на вищенаведені обставини у справі вважає, що житлова квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, оскільки набута ним за кошти, які належали йому особисто. У зв`язку із чим в задоволенні первісного позову просить відмовити.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 26.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 14.03.2024 /а.с.27-28/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 14.03.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишено без руху. Справу розглядом відкладено на 02.04.2024 /а.с.54-56/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 02.04.2024 у зв`язку із заявою представника позивачки та відповідача справу розглядом відкладено на 19.04.2024 /а.с.87/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 02.04.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишено без руху /а.с.83-84/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19.04.2024 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 17.05.2024 /а.с.100-101/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 17.05.2024 у зв`язку із заявою представника відповідача справу розглядом відкладено на 04.06.2024 /а.с.107/.

04.06.2024 у судовому засіданні оголошено перерву /а.с.113-119/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 23.07.2024 у зв`язку із заявою представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом справу розглядом відкладено на 08.08.2024 /а.с.102/.

08.08.2024 у зв`язку з неявкою представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом справу розглядом відкладено на 04.09.2024 /а.с.144-145/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2024 у зв`язку із заявою відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом справу розглядом відкладено на 17.10.2024 /а.с.151/.

17.10.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.11.2024 /а.с.156-161 на звороті/.

Розгляд справи по суті відбувся 19.11.2024 за участі представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 , відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. ЇЇ представник адвокат Ратич Т.М. первісну позовну заяву підтримав з мотивів наведених у ній та просив її задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Додатково пояснив, що з 16.07.2005 по 03.11.2005 діючи в інтересах сім`ї ОСОБА_2 було укладено інвестиційний договір будівництва квартири і в подальшому йому було передано у власність спірну квартиру . На даний час у спірній квартирі проживає відповідач, оскільки з 2022 позивачка з дітьми переїхала проживати до своїх батьків. Спірну квартиру було куплено за спільні кошти, зокрема за гроші, які було подаровано їм на весілля.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Журавльова Л.Б. проти задоволення первісного позову заперечили та просили задовольнити зустрічний позов. Додатково пояснили, що спірна квартира була куплена за власні кошти ОСОБА_2 та кошти його батька, оскільки ще до одруження він за договором міни 15.04.2004 набув у власність однокімнатну квартиру у м. Новий Розділ. 16.07.2005 він з ОСОБА_1 зареєстрував шлюб. 19.03.2008 було укладено договір купівлі-продажу щодо продажу однокімнатної квартири у м. Новий Розділ за яку він отримав 67 000,00 грн, що приблизно еквівалентно 13 500 доларів. За отримані від продажу квартири кошти він зміг здійснити платіж за спірну квартиру (150 000,00 грн), уклавши при цьому інвестиційний договір 03.11.2005. Решту коштів йому доклав його батько, який на той час керував інвестиційним проектом. Заїжджаючи жити у спірну квартиру вона було готова для проживання (зроблено ремонт, були усі меблі). Відтак, вважає, що спірна квартира є його особистою власністю, однак вказав, що куплялась для спільного проживання з сім`єю.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що брат ОСОБА_2 мав квартиру у АДРЕСА_7 яку придбав до шлюбу у 2005 році одружився та разом із сім`єю проживав у даній квартирі. Згодом у 2008 році продав дану квартиру та отримав кошти у розмірі 14,000 доларів США вклав у квартиру у місті Жидачеві, яку будував ВАТ «Остов». Зазначила, що частину коштів заплатив Святослав іншу частину частинами сплачував його батько, однак самого факту внесення батьком коштів за дану квартиру остання не бачила, бачила тільки платіжні доручення. Квартира куплялася для покращення умов проживання сім`ї.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що є матір`ю відповідача на ОСОБА_2 .. На момент одруження син мав квартиру у місті Новому Роздолі яку купив його батько, та яку у 2008 році продав, щоб купити в місті Жидачеві. Однак коштів не придбання нової квартири було недостатньо, тому її чоловік вносив інші кошти яких не вистачало, однак зазначила що не була свідком передачі коштів батьком відповідачу для оплати кватири, а про факт передачі їй відомо зі слів чоловіка.

В судовому засідання свідок ОСОБА_7 повідомила, що працювала разом із ОСОБА_2 відповідачем у ВАТ «Остов» начальником виробничого технічного відділу. Відповідач проживав у місті Новий Розділ, однак згодом придбав квартиру по інвестиційному договорі яку будував ВАТ «Остов». Після укладання інвестиційного договору протягом шести місяців особа повинна була внести першу суму в розмірі 25% оплата проводилась в касі, зазначила, що гроші відповідачу давав його батько ОСОБА_8 , однак самого факту передачі коштів не бачила.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.12.2018 у справі № 443/1132/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 липня 2005 року Новороздільським відділом РАЦС Львівської області /а.с.8/.

Згідно інвестиційного договору №46 про участь у дольовому будівництві житлового будинку в АДРЕСА_2 від 03.11.2005 об`єктом договору є трьохкімнатна квартира, загальною площею 65.49 кв м, яка знаходиться в житловому будинку по АДРЕСА_2 (п. 2.1). Вартість замовленої квартири на час підписання Договору визначається по проекту площ, виходячи із цін 1 кв.м. з п.4.1. становить 159 075, 21 грн. Пайовик: ОСОБА_2 . Відповідно до п. 4.6. договору пайовик може доручити іншим юридичним чи фізичним особам оплатити належні платежі, про що повідомити забудовника. Оплата здійснена іншою за пайовика вважається такою, що здійснена самим пайовиком і не впливає на зміст та обсяг зобов`язань за цим договором /а.с.61-62/.

Відповідно до додатку №1 до інвестиційного договору №46 про участь у дольовому будівництві 25 кв. житлового будинку в м. Жидачеві дата укладення договору: 03.11.2005. І етап оплати 12 000, 00 грн, термін оплати: до 25.12.2008; ІІ етап оплати 13 300, 00 грн, термін оплати: до 13.05.2009; ІІІ етап оплати 20 000, 00 грн, термін оплати: до 24.11.2009; IV етап оплати 20 000, 00 грн, термін оплати: до 24.06.2019; V етап оплати 20 000, 00 грн, термін оплати: до 23.06.2011; VI етап оплати 73 775, 21 грн, термін оплати: до 22.09.2012 /а.с.63/.

Відповідно до додатку №1 до інвестиційного договору №46 про участь у дольовому будівництві 25 кв житлового будинку в АДРЕСА_2 встановлено назви та види робіт, а також визначено вартість м2 житлового будинку в стані «коробка» /а.с.64/.

Актом від 07.11.2008 державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта прийнято в експлуатацію 25-ти квартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 /а.с.14-16/.

Згідно витягу із додатку №1 до рішення виконкому Жидачівської міської ради від 27.02.2009 № 37 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 /а.с.13/.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , квартира розташована на 3 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, житловою площею 43,3 кв.м. /а.с.46/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Жидачівською міською радою 24.09.2009 квартира за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 /а.с.9/.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.02.2024 № 366801967 ОСОБА_2 на праві приватної власності, зокрема, належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.17-20/.

Згідно договору купівлі-продажу від 19.03.2008 ОСОБА_2 передав у власність квартиру АДРЕСА_5 . Ціна 67 000,00 грн /а.с.38/.

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до п. 30мпостанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя є необхідність доведення перед судом факту набуття такого майна хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, а саме для покращення умов проживання сім`ї.

Заперечуючи позовні вимоги за первісним позовом та обгрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вказував на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти та кошти його батька. Відтак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірну квартиру, покладається саме на ОСОБА_2 ..

ОСОБА_2 не доведено належними і допустимими доказами факт придбання квартири за особисті кошти.

В судовому засіданні ОСОБА_2 постійно змінював покази. Спочатку вказував, що кошти в сумі 67000 гривень, які він отримав від продажу належної йому квартири у АДРЕСА_3 , він вніс після підписання інвестиційного договору №46.

З даного приводу слід зазначити, що дана обставини не знайшла свого підтвердження, оскільки інвестиційний договір №46 ОСОБА_2 підписав 03 листопада 2005 року, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 ним було укладено 19 березня 2008 року. Відтак станом на 2005 рік ОСОБА_2 не міг внести кошти в розмірі 67000 гривень.

В подальшому ОСОБА_2 вказував про те, що кошти в сумі 67000 гривень ним були внесені за спірну квартиру у 2008 році, однак на підтвердження даної обставини, ним не подано жодного доказу (квитанція, платіжне доручення, тощо).

Подані ОСОБА_9 квитанції на підставі ч.9 ст. 83 ЦПК України суд до уваги не бере, оскільки такі подані з порушенням ст.83 ЦПУ України.

Також суд вважає неспроможними пояснення ОСОБА_9 , про те, що матеріальний стан сторін не дозволяв їм придбати спірну квартиру, оскільки ним не подано доказів на підтвердження даного факту (довідки про доходи, тощо).

Покликання ОСОБА_9 , на той факт, що кошти за квартиру вносив його батько, також не заслуговують на увагу, оскільки останнім не подано доказів на підтвердження даної обставини. Свідки в судовому засіданні повідомили, що їм відома дана обставина, однак ніхто з них не бачив як батько ОСОБА_9 , вносив дані кошти. В той же час свідки повідомили, що спірна квартира куплялась ОСОБА_9 в інтересах сім`ї, для покращення умов проживання. Даний факт також підтвердив ОСОБА_9 в судовому засіданні.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого в подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

При таких обставинах за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

З урахуванням наведеного суд вважає доведеним, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 придбана під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки стороною відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом не доведено придбання спірною квартири за особисті кошти, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, яким чином вносилися кошти та ким (чеки, квитанції), а згідно ст. 60 СК України та 368 ЦК України набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивачка за первісним позовом має право на 1/2 частку спірної квартири.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц від 23 січня 2024 року (пункт 70).

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що судом встановлено наявність режиму спільного сумісного майна сторін, відтак заявлення вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним.

Відтак, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково та поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлової квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 слід відмовити, з мотивів зазначених вище.

Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89,259, 263 265 ЦПК України, суд

постановив

Первісний позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в сумі 4 067 (чотири тисячі шістдесят сім) гривень 74 копійок.

У решті позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлової квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.11.2024.

Суддя Р.Г. Равлінко