Номер провадження: 22-ц/813/5004/24
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Судакова В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фраудаторнго договору недійсним, скасування рішення державного реєстратора, припинення та поновлення речових прав, -

в с т а н о в и в:

03 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фраудаторнго договорору недійсним, скасування рішення державного реєстратора, припинення та поновлення речових прав, мотивуючи тим, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходиться справа №509/2987/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Арт Вілль» про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів. 12 квітня 2023 року відповідачка за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., придбала у власність двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 29 травня 2023 року представником позивача у присутності відповідачки ОСОБА_4 заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачем. Підставою для забезпечення позову були позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 268 064,70 грн. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 травня 2023 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на ім`я відповідачки. Однак, 31 травня 2023 року відповідачка уклала зі своїм батьком ОСОБА_3 договір дарування вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., а отже державна реєстрація обтяження - арешту на спірну квартиру є неможливою, оскільки арешту підлягає квартира, яка не належить ОСОБА_4 .. Позивач зазначає, що укладений між відповідачами договір дарування є фіктивним, оскільки був направлений на уникнення звернення на вказану квартиру у разі задоволення його позову про стягнення з відповідача грошових коштів.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд визнати недійним договір дарування, посвідчений 31.05.2023 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. серія та номер 1785, згідно якому ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67833729 від 31.05.2023 о 18:08:57, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Іллічової Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область про реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити речові права ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 45, 1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67833729 від 31.05.2023 о 18:08:57, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та

поновити речові права ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які виникли на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1318, виданий 12.04.2023, видавник Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67186054 від 12.04.2023 о 18:15:00, приватний нотаріус Іллічова Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

04 жовтня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тішин Дмитро Петрович, надала суду відзив на позовну заяву, у якому просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року по справі №521/16894/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, рішення суду набрало законної сили 13 січня 2022 року. Спірна квартира АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2023, тобто практично через півроку після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Сам позивач у своєї позовній заяві зазначає, що фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинилось у жовтня 2017 року, коли позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, де ї перебуває по теперішній час. Тому позивач немає ніякого відношення до спірної квартири й вона вправі 31 травня 2023 року подарувати спірну квартиру батьку ОСОБА_3 .. З 31 липня 2022 року Овідіопольським районним судом Одеської області розглядається цивільна справа №509/2987/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Арт Білль», про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів, в якому серед інших вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 59 335,40 доларів США та 1 097 497,50 грн, які є його особистою приватною власністю. Проте, на даний час у відповідачів відсутні будь-які боргові зобов`язання перед відповідачем, а тому посилання на існуючий позов до відповідачки не може бути за своєю природою підставою для визнання правочину фраудаторним.

В судовому засіданні адвокат Судаков Валерій Валерійович, якій діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , підтримав заявлені вимог в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та адвокат Тішин Дмитро Петрович, які діє в інтересах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що квартира загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є предметом поділу майна колишнього подружжя і до того ж позивачем помилково обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки фраудаторні правочини зазвичай укладаються після відкриття провадження і до першого судового засідання у справі про стягнення коштів, а відповідач немає будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фраудаторнго договору недійсним, скасування рішення державного реєстратора, припинення та поновлення речових прав залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, просить рішення суду першої інстанції й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки-повідомлення до електронного кабінету.

Відповідачу ОСОБА_3 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на всі відому суду адреси місця його проживання та реєстрації, яка вказана в Єдиному державному демографічному реєстрі, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідками поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_3 не надав відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судові повістки були направлені листами рекомендованою кореспонденцією на всі відомі суду його адреси, та враховуючи, що про розгляд справи повідомлений представник ОСОБА_3 - адвокат Тішин Д.О., апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однією із вимог чинності правочину є його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Для фіктивності правочину має бути умисел обох сторін на його завідоме невиконання. Наміри невиконання такого правочину мають бути на стадії його вчинення (частина 1 статті 234 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав - 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2021, яке набрало законної сили 13.01.2022, шлюб, зареєстрований 18.07.2009. Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №202, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 112-113).

31 липня 2022 року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Арт Вілль» про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів, в якому серед інших вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 59 335,40 дол. США та 1097 497,50 грн, які є його особистою приватною власністю (а.с. 7-13).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об 'єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.05.2023 ОСОБА_2 12 квітня 2023 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. серія та номер: 1318, придбала у власність двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67186054 від 12.04.2023 18:15:00, приватний нотаріус Іллічова Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (а.с. 14, 86).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 травня 2023 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 15-16).

31 травня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. посвідчено договір дарування від 31.05.2023 серія та номер 1785, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67833729 від 31.05.2023 18:08:57, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (а.с. 17, 84).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після пред`явлення до нього позову про стягнення грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 (справа №405/1820/17) зазначено, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд зазначив, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 був виконаний. При фіктивному правочинові має бути відсутнім намір створити правові наслідки на момент його вчинення, і як наслідок неможливе виникнення будь-яких майнових наслідків (передача майна), оскільки такий правочин не може їх породжувати.

Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. На час укладення правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, виконавче провадження з приводу виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів не відкривалося і взагалі будь-яких договірних або боргових зобов`язань, в яких би ОСОБА_2 була б боржником, в матеріалах справи немає.

Наявність в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області справи про поділ майна подружжя не є підставою для висновку про фіктивність правочинів у розумінні положень статті 234 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та у зв`язку з цим відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков В.В., доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що оспорюваний договір дарування спірного нерухомого майна вчинений на шкоду позивача, тобто є фраудаторним договором, що порушує його права та законні інтереси та є законною підставою для визнання його недійсним. Й навпаки, відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Тішин Д.П., не надані суду належні, достовірні та достатні докази, якими спростовуються підстави позову.

Так, у пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Встановлено, що Овідіопольським районним судом Одеської області розглядається цивільна справа №509/2987/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Арт Вілль», про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів, в якому серед інших вимог просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 59 335,40 доларів США та 1 097 497,50 грн, які є його особистою приватною власністю;

майно відчужене на підставі безвідплатного правочину - договору дарування;

майно відчужене на користь близького родича - батька ОСОБА_2 ;

після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно - доведено витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно, і пояснила сама відповідачка у судовому засіданні.

Однак, незважаючи на доведеність цих обставин, суд зробив помилкові висновки, які прямо суперечать правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Судом першої інстанції встановлено наявність всіх обставин, які перетворюють звичайний правочин про відчуження майна на фраудаторний, оскільки його метою є унеможливлювання звернення стягнення на майно відповідачки, якщо будуть задоволено позов у справі №509/2987/22.

Головною обставиною, яка доводить фраудаторність оспорюваного правочину, яка встановлена судом, є те що відповідачка уклала його через декілька днів після того, як у її присутності було заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову у справі №509/2987/22 шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Суд першої інстанції помилково виходив, що фраудаторність правочину «застосовується тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження»)».

Також, суд першої інстанції помилково виходив, що відсутність обставин - «на час укладення правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, виконавче провадження з приводу виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів не відкривалося і взагалі будь-яких договірних або боргових зобов`язань, в яких би ОСОБА_2 була б боржником, в матеріалах справи немає» - виключає фраудаторність правочину.

Так, Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 дійшов такого правового висновку «цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Тобто, сучасна правова позиція Верховного Суду полягає у тому, що фраудаторність правочину застосовується у всіх правовідносинах, які виникли у відповідача після пред`явлення позивачем до нього позову про стягнення грошових коштів. Основним критерієм є неможливість звернення стягнення на майно відповідача після укладання ним оспорюваного правочину після пред`явлення до нього позову із вимогами про стягнення коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) дійшла таких правових висновків: «Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №44524/1 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №14044/111 «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи Фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 травня 2023 року (справа №755/17944/18, провадження №61-185св23, дійшов таких правових висновків:

«(фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору: контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, та синок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Судом установлено, що ОСОБА_2 відчужуючи за нотаріальною згодою ОСОБА_3 належну йому на праві власності, але набуту за час шлюбу, спірну квартиру сину ОСОБА_ 3 від попереднього шлюбу - ОСОБА_4, був достовірно обізнаний про розгляд Голосіївським районним судом м. Києва справи №752/3933/113-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу, штрафних санкцій, процентів та збитків, так як був учасником справи, брав участь у розгляді справи.

Отже, боржники: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики».

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 була достовірно обізнана про розгляд Овідіопольським районним судом Одеської області судом справи №509/2987/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Арт Вілль», про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів, в якому серед інших вимог просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь грошових коштів в розмірі 59 335,40 доларів США та 1 097 497,50 грн, які є його особистою приватною власністю, так як була учасником справи, брала участь у розгляді справи та могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про стягнення заборгованості.

Проте, відповідачка ОСОБА_2 уклала оспорюваний договір дарування спірної квартири з батьком ОСОБА_3 через декілька днів після того, як у її присутності було заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову у справі №509/2987/22 шляхом накладення арешту на спірну квартиру, що доводить фраудаторність оспорюваного правочину.

За таких обставин, на переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо укладання договору дарування спірної квартири, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача й ухилення від повернення заборгованості за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

У пунктах 59, 60 постанови від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св13) Верховний Суд виходив, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Колегія суддів вважає, що з урахуванням «балансу вірогідностей» існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень позивача, його вимога заслуговує довіри.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом» та з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів дійшла висновку про те, що оспорюваний договір дарування спірного майна вчинений з близьким родичем з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Отже, позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков В.В., доведено належним чином підстави визнання правочину недійсним, передбачені статтями 203, 215, 234 ЦК України, дійсно позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, але його права, свободи та інтереси порушені цим правочином, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков В.В., є законними, обґрунтованими та підлягаю задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 203, 215, 234 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Судаков Валерій Валерійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фраудаторнго договору недійсним, скасування рішення державного реєстратора, припинення та поновлення речових права задовольнити.

Визнати недійним договір дарування, посвідчений 31 травня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. серія та номер 1785, згідно якого ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , подарувала ОСОБА_3 двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67833729 від 31.05.2023р. 18:08:57, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Іллічової Наталії Артемівни, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область про реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Припинити речові права ОСОБА_3 на квартиру, загальною площею 45, 1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67833729 від 31.05.2023 18:08:57, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Поновити речові права ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на квартиру, загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які виникли на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1318, виданий 12.04.2023, видавник Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67186054 від 12.04.2023 18:15:00, приватний нотаріус Іллічова Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 20 листопада 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк