П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Київ

Справа №761/44138/18

Провадження №22-ц/824/15911/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Куруца Віталія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , сталося залиття внаслідок різьбової протечки лічильника у квартирі кв. 40. Відмічає, що даний факт підтверджується актом комісії. Так, відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, ремонт її квартири, з витратами на заробітну плату працівників, складав 406 690 грн. Окрім того, просила стягнути на її користь 5000 грн на відшкодування моральної шкоди, що проявилась в її душевних стражданнях, пов`язаних з залиттям квартири (згідно заяви про збільшення позовних вимог).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «АК «Київводоканал» на користь ОСОБА_1 40406(сорок тисяч чотириста шість тисяч)грн вартість майнової шкоди та 3000(три тисяч) грн моральної шкоди.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року з ПрАТ «АК «Київводоканал» на користь ОСОБА_1 стягнуто 354,35 грн судового збору, 17 812,60 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із такими судовими рішеннями адвокат Куруца В. М. в інтересах ОСОБА_1 , приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» подали апеляційні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Куруца В. М. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, а саме, адвокат Куруца В. М. не погоджується з висновком суду про те, що винним у залитті квартири є лише відповідач-2, оскільки, саме власник квартири зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Зазначив, що причиною залиття квартири позивача стало саме те, що в квартирі відповідача-1 у ванній кімнаті на різьбовому з`єднанні потік лічильник холодної води. Вказаний лічильник був придбаний чоловіком відповідачки-1, у спеціалізованому магазині, а відтак, є власністю відповідача-1. Вказує, що першочергово, саме власник квартири є відповідальним за стан розміщених у ній санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання. Та обставина, що пломба на лічильнику після аварії залишилася цілісною і непорушною, не знімає відповідальності з відповідача-1. Також вважає, що суд першої інстанції не встановив та не присудив реального розміру збитків, завданих залиттям квартири, чим порушив майнові права позивачки. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв за основу висновок експерта №351021/21-43 від 01.02.2023 року, оскільки судовий експерт не надав відповідей на поставлені судом запитання. Поряд з цим, не погоджується із визначеним судом розміром на відшкодування позивачці моральної шкоди у сумі 3 000 грн, з огляду на те, що вона, позивачка, є особою пенсійного віку та протягом тривалого часу зазнавала душевних страждань. Просить суд, при перегляді цієї справи, стягнути на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу, надану їй у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції АО «Кравець і партнери» у сумі 46 600 грн та АО «АЛЬЯНС КОНСАЛТИНГ ГРУП» у сумі 122 600 грн, що в загальному розмірі становить 169 000 грн.

Адвокат Юлія Карандюк в інтересах ПрАТ «АК «Київводоканал» на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що за залиття має нести відповідальність саме підприємство ПрАТ «АК «Київводоканал», оскільки, а ні водопровідні мережі, що знаходяться в квартирі, а ні різьбове з`єднання лічильника на балансі ПрАТ «АК «Київводоканал» не перебувають, й відповідач-2 не є відповідальним за забезпечення їх цілісності, контролю за їх станом, та відповідальним за завдані збитки. Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що акт про залиття від 25.07.2018 року є неналежним доказом у зв`язку з тим, що складений з порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Окрім того, вважає, що даний акт взагалі не є належним доказом у справі, оскільки з нього неможливо встановити, які пошкодження були завдані помешканню квартири спірним залиттям, оскільки з матеріалів справи убачається, що квартиру позивачки заливали неодноразово.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення зазначила, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним критеріям, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Окрім того, з наданих актів надання послуг правничої допомоги неможливо встановити кошторис за кожну надану послугу окремо, з урахуванням погодинної фіксованої оплати, даний опис містить лише загальну суму, яка є значно завищеною по відношенню до складності справи, відтак, просила зменшити такий розмір до 1 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Карандюк Ю. О. в інтересах ПрАТ «АК «Київводоканал» доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважала необґрунтованими.

Адвокат Грищенко О.М. в інтересах ОСОБА_2 з доводами, викладеними в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ПрАТ «АК «Київводоканал», не погоджувався, вважав їх необґрунтованими. Зазначив, що є помилковими твердження відповідача-2 про те, що вина ПрАт «АК «Київводоканал» в залитті квартири позивачки відсутня, а винною в залитті квартири є ОСОБА_2 . Зазначив, що засіб вимірювальної техніки, а саме лічильник холодної води у ванній кімнаті ЛК - 15Х №8299053, було встановлено та опломбовано уповноваженим представником ПрАТ «АК «Київводоканал», ОСОБА_3 , що також чітко вбачається з акту залиття від 25.07.2018 року та акту про монтаж засобу вимірювальної техніки від 19.07.2018 року. Вказує, що з даного акту про залиття від 25.07.2018 року убачається, що причиною залиття є те, що в квартирі АДРЕСА_2 на різьбовому з?єднанні потік лічильник холодної води, який в свою чергу установив та опломбував працівник саме ПрАТ «АК «Київводоканал». Окрім того, наголошував, що в матеріалах справи також міститься акт про монтаж засобу вимірювальної техніки від 27.07.2018 року, з якого убачається, що тим же представником ПрАТ «АК «Київводоканал», ОСОБА_3 , здійснено повторний монтаж того ж самого лічильника холодної води у ванній кімнаті, ЛК - 15X № 8299053, внаслідок допущеної вказаною особою помилки під час попереднього монтажу вказаного лічильника 19.07.2018 року, про що свідчить власноручний напис ОСОБА_3 на вказаному акті монтажу від 27.07.2018 року «брак при заміні лічильника» та його особистий підпис на даному акті. Більш того, вказує, що обставини встановлення засобів вимірювальною техніки в квартирі відповідача-1, в тому числі лічильника холодної води у ванній кімнаті, були встановлені у судовому засіданні під час допиту ОСОБА_3 у якості свідка у даній справі.

Адвокат Плясун О. І. в інтересах ПрАТ «АК «Київводоканал» в запереченнях на відзив відповідача-1 зазначив, що обов`язок з утримання санітарно-технічних приладів у належному стані покладено саме на власника квартири, відповідно, саме відповідач-1 має нести відповідальність за затоплення.

В судовому засіданні адвокат Пащенко П. М. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній, апеляційну скаргу ПрАТ «Київводоканал» просив залишити без задоволення.

Адвокат Плясун О. І. в інтересах ПрАТ «Київводоканал» апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, вважав її необґрунтованою.

Адвокат Грищенко О. М. в інтересах ОСОБА_2 апеляційні скарги вважав необґрунтованими, просив відмовити у їх задоволенні, та вирішити питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з акту комісії ТОВ «ЖИТЛОБУД-1» від 25 липня 2018 року, 22 липня 2018 року в квартирі ОСОБА_1 сталося залиття. Причиною залиття зазначено те, що в квартирі АДРЕСА_2 на різьбовому з`єднанні потік лічильник холодної води, який установив і опломбував ПрАТ «АК «Київводоканал».

Згідно акту про залиття зазначено розміри такого залиття та його наслідки, зокрема, ванна кімната: на підвісній стелі виявлено жовтні плями площею 0,25 м?0,15м = 0,04 м2, площею 0,08м?0,12м=0,009 м2, місцями здулася фарба на площі 0,8м?0,24м 0,19 м2. На багеті виявлена темна полоса довжиною - 0,07м. На стіні вкритою плиткою виявлені брудні сліди від затікання на площі 0,27 м?2,47м=0,67 м2.

ОСОБА_4 є власницею квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку експерта №28-11/20 від 28.11.2020 року вартість відновлювального ремонту (матеріальна шкода-збиток), завданої майну позивача внаслідок залиття квартири станом на 30.08.2018 складає 406 690 грн.

Відповідно до висновку експерта №ЕС-1727-1-1720.21 від 11.02.2021 року, зазначено, що розрахунок матеріальної шкоди здійснений на основі невірно порахованого відновлювального ремонту та також є невірним. Крім того, дослідженням встановлено, що при розрахунку у висновку експерта №28-11/20 від 28.11.2020 року коефіцієнт фізичного зносу будівельних матеріалів застосовується до всієї вартості відновлювального ремонту, що не відповідає методиці, що було встановлено у висновку експерта №ЕС-1727-1-1720.21 від 11.02.2021 року.

Відповідно до висновку експерта, взятого судом першої інстанції, № 35102/21-43 від 01.02.2023, вартість відновлювального ремонту (матеріальна шкода-збиток), завданої майну позивача внаслідок залиття квартири станом на 30.08.2018 складає 40 406,00 грн. з врахуванням кошторисної заробітної плати - 13039,00 грн. та податку на додану вартість 20%.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_2 , у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідача-1. Разом з тим, судом встановлено, що дана аварія сталась з вини робітника ПрАТ «АК «Київводоканал», а відтак, позовні вимоги в частині стягнення збитків з ПрАТ «АК «Київводоканал» є обґрунтованими та правомірними.

Оскільки позивачка зазнала душевних страждань у зв`язку із пошкодженням належного їй майна, суд першої інстанції, виходячи із принципу розумності та пропорційності, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнив частково, стягнувши моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з положеннями статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9, ч. 2, ст. 16 ЦК України).

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. . Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки відповідача; факт нанесення збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками; вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Приписами частин 1-4 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що залиття її нежитлових приміщень сталося не тільки звини відповідача-2, який, не виконує покладені на нього обов`язки, а також з вини відповідачки-1,оскільки відповідальність за ділянку труби, яка знаходиться у квартирі, та йде відгалуженням від загального стояка, несе саме власник квартири, тобто ОСОБА_2 .

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207 (далі - Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Як зазначено вище, згідно акту комісії ТОВ «ЖИТЛОБУД-1» від 25 липня 2018 року, 22 липня 2018 року причиною залиття зазначено те, що в квартирі АДРЕСА_2 на різьбовому з`єднанні потік лічильник холодної води, який установив і опломбував ПрАТ «АК «Київводоканал».

Відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити саме завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Аналогічної позиції у своїй практиці дотримується і Верховний Суд, зокрема, у своїй постанові від 12.02.2020 по справі № 727/2372/18-ц.

Пунктом 1.3. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (надалі - Правила № 190), передбачено, що виробник обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування із споживачем.

В той же час, відповідно до п.1.2 Правил № 190, дворова мережа водовідведення - мережа, розташована в межах однієї дворової ділянки, яка з`єднує випуски з окремих будівель. Виробники та споживачі зобов`язані забезпечити охорону і цілісність систем централізованого питного водопостачання та водовідведення, які перебувають у них на балансі (трубопроводи, споруди, засоби обліку, люки, колодязі, гідранти тощо), не допускати їх пошкодження, затоплення й розморожування, очищати від льоду та снігу ляди колодязів, стежити за цілісністю встановлених пломб, забезпечувати відведення поверхневих вод від колодязів.

Вищенаведені Правила № 190 дають підстави зробити висновок, що підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (водоканали) експлуатують системи водопостачання та каналізації населених пунктів та несуть відповідальність за належний технічний стан мережі, пристроїв, обладнання на ній.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.07.1995 року № 30 затверджено Правила технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.07.1995 року за № 231/767 (надалі - Правила № 30). Ці Правила встановлюють порядок технічної експлуатації систем і споруд водопостачання та водовідведення міст та інших населених пунктів України. Ці Правила є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання, у тому числі юридичних осіб, що здійснюють технічну експлуатацію систем водопостачання та водовідведення, незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - виробники).

За невиконання цих Правил відповідальними є виробники.

Проте, всупереч вказаним імперативним нормам, відповідачем-2 не було здійснено належної установки (монтажа) засобу вимірювальної техніки в квартирі відповідача-1, у зв`язку із чим, на різьбовому з`єднанні потік лічильник холодної води, внаслідок чого, відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 .

Більше того, обставини встановлення засобів вимірювальною техніки в квартирі відповідача-1, а також лічильника холодної води у ванній кімнаті, були встановлені у судовому засіданні під час допиту ОСОБА_3 у якості свідка у даній справі.

Так, під час допиту, свідок ОСОБА_3 надав показання, з яких убачається, що під час встановлення (монтажу) лічильника холодної води у ванній кімнаті квартири відповідачки-1, було допущено брак, а саме недокручено різьбове з`єднання вказаного лічильника, внаслідок чого і сталось залиття.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність вини ПрАТ «АК «Київводоканал» у залитті квартири ОСОБА_1 .

Колегія суддів також відмічає, що за період з 19.07.2018 року по 27.07.2018 року показання лічильника не змінювались, що також чітко убачається з актів монтажу за вказані дати, а отже підтверджує те, що жодного несанкціонованого втручання щодо опломбованого лічильника за вказаний період не було, а водопостачання було перекрите та не використовувалось.

Вищенаведені обставини підтверджуються також показаннями свідка ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_2 , та був свідком вказаних подій, з приводу чого і був допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Вищенаведені обставини спростовують доводи скаржниці, ОСОБА_1 щодо наявності вини у залитті відповідача-1.

Що стосується встановленого судом першої інстанції розміру збитків, які підлягають відшкодуванню відповідачем, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що, обґрунтовуючи розмір збитків, позивачка посилається на висновок експерта №28-11/20, за результатами проведення комісійного експертного будівельно-технічного дослідження від 28.11.2020 року, відповідно до якого, кошторисна вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт, необхідних для усунення пошкоджень, що виникли в результаті дії води при залитті квартири АДРЕСА_1 , а також відповідно вартість майнової шкоди, завданої власниці квартири становить 406 690 грн.

Обгрунтовуючи свою позовну заяву позивачка також посилалась на звіт про оцінку вартості матеріального збитку, нанесеного власнику квартири АДРЕСА_1 , від 30.06.2020 року, відповідно до якого, ринкова вартість прямих матеріальних збитків, нанесених власнику квартири, становить 409 431 грн.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 , не погоджуючись з висновком експерта №28-11/20, було проведено експертизу за її замовленням.

Так, відповідно до висновку експерта №ЕС-1727-1-1720.21 від 11.02.2021 року зазначено, що розрахунок матеріальної шкоди здійснений на основі невірно порахованого відновлювального ремонту та також є невірним. Окрім того, зазначено, що при розрахунку експертом у висновку №28-11/20 від 28.11.2020 року коефіцієнт фізичного зносу будівельних матеріалів застосовується до всієї вартості відновлювального ремонту, що не відповідає методиці, що було встановлено у висновку експерта №ЕС-1727-1-1720.21 від 11.02.2021 року.

Після чого, з метою проведення незалежної судової експертизи, та сталої позиції щодо розміру завданих збитків, ОСОБА_2 було заявлено клопотання суду про проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 22.09.2021 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Так, відповідно до висновку експерта № 35102/21-43 від 01.02.2023 року, вартість відновлювального ремонту (матеріальна шкода-збиток), завданої майну позивача внаслідок залиття квартири станом на 30.08.2018 складає 40 406,00 грн. з врахуванням кошторисної заробітної плати - 13039,00 грн. та податку на додану вартість 20%.

Окрім того, у висновку експерта № 35102/21-43 від 01.02.2023 року, проведеною на виконання ухвали суду також зазначено, що вартість відновлювального ремонту за фактом залиття від 22.07.2018 року, яка визначена висновком №28-11/20 від 28.11.2020 року є завищеною, розроблений кошторис має невідповідності, які вплинули на кінцевий розрахунок. Отже, визначена вартість відновлювального ремонту за висновком №28-11/20 станом на 28.11.2020 року, не відповідає дійсності. Також висновок №28-11/20 від 28.11.2020 року не містить достатньо даних для можливості встановити відповідність щодо збільшення обсягу пошкоджень станом на 28.11.2020 року по зрівнянню з наданим дефектним актом від 30.08.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Суд першої інстанції, відхиляючи висновок експерта за результатом проведення повторної експертизи №28-11/20 від 28.11.2020 року, надав йому оцінку окремо та у системному зв`язку із іншими доказами, встановивши, що висновок експерта суперечить усім інших доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про спростування висновків експерта під час вирішення спору по суті.

Відтак, оскільки реальний розмір збитків, завданих внаслідок залиття встановлено саме експертизою № 35102/21-43 від 01.02.2023 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтовнаого висновку про прийняття його до уваги та стягнення з відповідача-2 збитків у розмірі 40 406 грн.

Колегія суддів також відмічає, що первісна ціна позову складала 53 445 грн майнової шкоди, тобто, позивачкою необґрунтовано збільшено суму майнової шкоди на 353 245 грн, що в 7,6 разів перевищує вартість ремонту квартири позивачки, відповідно до кошторисного розрахунку вартості будівництва, проведеного Науково-дослдідним і проектним інститутом містобудування від 30.08.2018 року.

Отже, розмір майнової шкоди визначений судом першої інстанції, відповідає завданим позивачці збиткам (станом на 30.08.2018 рік), ураховуючи також ту обставину, що з моменту залиття пройшло вже понад 5 років, тобто, на даний час, встановити дійсну вартість завданих збитків не буде вважатись можливим, відтак, колегія суддів, вважає правильно визначеною суму судом першої інстанції, яка підлягає відшкодуванню з відповідача саме у розмірі 40 406 грн.

Доводи відповідача-2 стосовно недійсності акту про залиття від 25.07.2018 року колегією суддів не приймаються, оскільки документи, що містяться в матеріалах справи не спростовують висновки щодо причини залиття квартири про які зазначено й у акті про залиття квартири від 25.07.2018 року.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі №686/11256/16-ц зазначено також про те, що «факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідачів підтверджується відповідним актом залиття, затвердженого начальником ЖЕК №1 Особа_5 Актом встановлено, що залиття квартири Адреса_1 відбулось внаслідок внаслідок виток теплоносія на крані випуску повітря опалення. Зазначений акт у силу статей 58, 59 ЦПК України 2004 року є належним і допустимим доказом, яким спростовуються відповідні посилання касаційної скарги».

На підставі вищевикладеного, доводи відповідача-2 про те, що акт складений з порушенням вимог чинного законодавства не приймаються колегією суддів, оскільки даний акт про залиття від 25.07.2018 року є належним, допустимим та достовірним доказом у даній справі, та підтверджує вину відповідача-2 у залитті квартири позивача.

Окрім того, інших доводів, окрім як посилань на невідповідність вимогам законодавству складеного акту про залиття, апеляційна скарга відповідача-2 не містить, а отже, в будь-якому випадку, незгода відповідача з невідповідністю чинному законодавству складеного акту про залиття не є підставою для скасування судового рішення, оскільки в матеріалах справи наявні й інші докази, які в сукупності підтверджують факт залиття квартири позивачки.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому доведенню у спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначалось вище, у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. Позивачка довела задану їй шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, а відповідач у відповідності до положень статей 12, 76-81 ЦПК України це не спростував і не довів відсутність своєї вини.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України полягає у душевних стражданнях, яка фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Окрім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається із матеріалів цивільної справи, зазначення доказів на обґрунтування заявленої до стягнення суми моральної шкоди у розмірі 5 000 грн (наприклад стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану…), що була завдана ОСОБА_1 позовна заява не містить.

За таких підстав, а також, враховуючи обставини справи та аргументацію позивачки щодо завданої моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що затоплення належних їй приміщень призвело до змін в житті позивачки, виникнення необхідності проведенні робіт по відновленню нежитлових приміщень, як то контроль за їх виконанням, а тому, з урахуванням характеру страждань та обсягу заподіяної шкоди, сума в 3 000 грн є достатньою грошовою компенсацією завданої позивачці моральної шкоди та не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Із урахуванням того, що доводи апеляційних скарг є ідентичними доводам, викладених під час розгляду справи в суді першої інстанції, яким судом була надана належна оцінка, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи скаржників.

При цьому, колегія суддів ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду викладене, апеляційні скарги адвоката Куруца Віталія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» слід залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року без змін.

Перевіряючи доводи ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції від 15 вересня 2023 року, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 05.09.2023 року позивачка звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду, в якій просила суд: стягнути з ПрАТ «АК «Київводоканал» на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу АО «Кравець і партнери», у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у сумі 46400 грн. Також просила стягнути з ПрАТ «АК «Київводоканал» на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу АО «АЛЬЯНС КОНСАЛТИНГ ГРУП», у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у сумі 122600 грн.

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази: копію договору правової допомоги АО «АЛЬЯНС КОНСАЛТИНГ ГРУП» № 16/22 від 09.11.2022; копію акту виконаних робіт від 29.08.2023 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію рахунку на оплату № 97 від 29.08.2023 року; копію договору правової допомоги АО «Кравець і партнери» № 61 від 16 березня 2023 року; копію рахунку на оплату №600 від 15 жовтня 2020 року; копію рахунку на оплату №601 від 15 жовтня 2020 року; копію рахунку на оплату №602 від 15 жовтня 2020 року; копію рахунку на оплату №772 від 30 листопада 2020 року; копію рахунку на оплату №56 від 25 січня 2021 року; копію рахунку на оплату №57 від 25 січня 2021року; копію рахунку на оплату №240 від 03 березня 2021року; копію рахунку на оплату №241 від 03 березня 2021року; копію рахунку на оплату №242 від 03 березня 2021року; копію рахунку на оплату №338 від 24 березня 2021року; копію рахунку на оплату №339 від 24 березня 2021року; копію рахунку на оплату №446 від 20 квітня 2021року; копію рахунку на оплату N2689 від 01 липня 2021року; копію рахунку на оплату №716 від 06 липня 2021 року; копію рахунку на оплату №89 від 01 лютого 2022 року; копію рахунку на оплату №953 від 20 вересня 2021 року; копію рахунку на оплату №90 від 01 лютого 2022 року; копію акту виконаних робіт №545 від 16 жовтня 2020 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №546 від 16 жовтня 2020 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №547 від 16 жовтня 2020 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №639 від 02 грудня 2020 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №20 від 26 січня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копія Акту виконаних робіт №217 від 25 січня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копія акту виконаних робіт №286 від 26 березня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №291 від 26 березня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №287 від 26 березня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №285 від 26 березня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт № 290 від 26 березня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт № 453 від 31 травня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №644 від 07 липня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №91 від 07 лютого 2022 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копію акту виконаних робіт №845 від 18 жовтня 2021 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги); копія акту виконаних робіт №89 від 07 лютого 2022 року з додатком (детальним описом обсягу наданої правової допомоги).

Відповідач-2 скористався своїм правом та подав до суду клопотання про зменшення судових витрат.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції, виходячи із критеріїв реальності та розумності, а також ураховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та заяву відповідача-2 про зменшення таких витрат на правничу допомогу, обґрунтовано вважав неспівмірним розмір заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 169 000 грн, який є завищеним, а тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Масленніковою Т. М., у розмірі 10 000 грн.

Суд першої інстанції також правильно відмітив, що у зв`язку із тим, що позовні вимоги було заявлено до двох відповідачів, однак, задоволено вимоги тільки до відповідача-2, відповідно, витрати на правничу допомогу, які має бути стягнуто з відповідача-2 підлягають зменшенню до 17 812,60 грн.

Колегія суддів відмічає, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, вони відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення не становить надмірний тягар для сторони відповідача, що не суперечить принципу розподілу таких витрат, у зв`язку із чим, суд дійшов обгрунтованоговисновку про відмову в зменшенні заявлених до стягнення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд питання щодо ухвалення додаткового рішення, колегія суддів ураховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Частинами 3 та 4 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення - засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

У процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат суду належить забезпечити кожній стороні у справі можливість бути повідомленою про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи ч. 2 ст. 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення ч. 4 ст. 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що відповідач був обізнаний про заявлені позивачкою витрати, понесенні на правничу допомогу, у звязку з чим, скористався своїм правом на заперечення розміру таких витрат, та завчасно, до ухвалення додаткового рішення, а саме 12.09.2023 року подав відповідну заяву про зменшення таких витрат, в якій, зокрема, просив здійснювати розгляд питання про розподіл судових витрат без його участі. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» без задоволення.

Що стосується витрат, понесених ОСОБА_2 під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів відмічає наступне.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи убачається, що адвокатом Грищенко О. М. в інтересах ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу було наведено попередній розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що станом на 23.12.2023 року попередній розрахунок суми витрат, які відповідач очікує понести складає 24 000 грн за надання професійної правничої допомоги адвокатом, з такого розрахунку 3 000 грн за годину роботи адвокатом, які складаються з наступних робіт: отримання наручно копії апеляційної скарги у Київському апеляційному суді; підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу; представництво інтересів відповідача у Київському апеляційному суді (за одне засідання).

На підтвердження наданих витрат на правничу допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги №13-1/19 від 01.02.2019 року; копію додаткової угоди № 2 від 18.12.2023 року; копію акту приймання- передачі наданих послуг №2 від 26.12.2023 року за додатковою угодою №2 від 26.12.2023 року; копію банківської виписки від 26.12.2023 року на суму 20 000 грн; копію рахунку фактури від 18.12.2023 року на суму 20 000 грн.

У заяві про розподіл судових витрат відповідачкою також зазначено, що за представництво інтересів відповідача в апеляційному суді, а саме 06.06.2024 року, 26.06.2024 року, 24.07.2024 року вона понесла витрати у розмірі 9 000 (3 000 за судове засідання) відтак, сума, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_1 складає 33 000 грн.

Адвокат Пащенко П. М. в інтересах ОСОБА_1 в судовому засіданні, правом висловити заперечення щодо заявленого відповідачкою розміру не скористався.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Так, заперечень щодо розміру заявлених витрат, в ході судового розгляду позивачем не висловлено.

Поряд з цим, колегія суддів, виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, вважає, що застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг є невиправданим.

Як убачається з детального розрахунку надання послуг адвокатом Грищенко О. М. зазначено, що отримання наручно копії апеляційної скарги у Київському апеляційному суді оцінюється у 3000 грн, поряд з цим, така послуга не може бути врахована при розподілі судових витрат, понесених стороною, оскільки за своїм змістом охоплюється послугою зі складання відзиву на апеляційну скаргу.

Подібна за змістом правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022.

Разом з тим, такий вид послуги як підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу оцінений представником відповідача у розмірі 18 000 грн не приймається колегією суддів до уваги, оскільки за своїм змістом є аналогічним змісту відзиву та запереченням, поданим в суді першої інстанції. Слід також зауважити, що дана справа перебуває в провадженні суду понад 5 років, тобто, у представника відповідача, за весь цей час є вже доволі сформована позиція, яка не потребує збирання нових доказів, тощо, а відтак, заявлений розмір за надання такої послуги (оцінений у 18 000 грн) не відповідає принципам розумності та співмірності таких витрат.

Поряд з цим, колегія суддів відмічає, що час витрачений адвокатом для прибуття до суду та очікування початку засідання має оплачуватись, й такі витрати сторони відносяться до судових витрат (див. ВС/КЦС у справі № 641/7612/16-ц від 01.12.2021).

Відтак, заявлені адвокатом витрати понесені за представництво інтересів відповідача-1 у Київському апеляційному суді, а саме 04.04.2024, 06.06.2024, 26.06.2024, 24.07.2024 у загальному розмірі 12 000 грн (3 000 - за 1 засідання) підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Куруца Віталія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Заяву адвоката Грищенка Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 про розподіл судових витрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура