КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13432/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника позивача Ліпської-Романченко Г. Д.

представника відповідача Курзіна О. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Курзіна Олександра Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_3 ,

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Машкевич К. В.

від 16 травня 2024 року

та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва

у складі судді Машкевич К.В.

від 06 червня 2024 року

у цивільній справі № 752/9179/22 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_3

про стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

В липні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 04 січня 2021 року він передав відповідачу в борг 1 270 000, 00 грн за умови повернення їх відповідачем в строк до 31 грудня 2021 року. Про отримання коштів відповідач видав власноручно написану розписку, складену в присутності двох свідків.

В зв`язку з неповерненням отриманих коштів у обумовлений строк, позивач неодноразово звертався до відповідача, однак останній кошти не повертає.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 270 000,00 грн боргу, 2 901 грн 20 коп. судового збору .

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року частково задоволено заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 16 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі адвокат Курзін О. А., в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказує, що судом було проігноровані дійсні обставини, на які посилався відповідач, а саме те, що правочин був вчинений під впливом тиску та обману, оскільки у дійсності кошти не позичались (не надавались), між сторонами не існувало такої домовленості, розписка була написана відповідачем за інших обставин; свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були присутніми при написанні розписки, позивач відмовився від свого клопотання про допит вказаних свідків; постановою старшого слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 27 грудня 2022 року про закриття кримінального провадження №0002716 від 14 листопада 2022 року, було встановлено, що в діях ОСОБА_4 відсутні ознаки кримінального правопорушення, а саме об`єктивна сторона злочину, оскільки грошових коштів він фактично не передавав, а боргова розписка була написана ОСОБА_3 за викуп майна, яке і так фактично перебувало в його власності та користуванні.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно не було зупинено провадження у даній справі до розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, оскільки розгляд даних справ є взаємопов`язаним.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду адвокат Курзін О. А., в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення суду не подана протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та розглянута без повідомлення відповідача. При цьому вказує, що додаткове рішення повинно також бути скасоване у разі скасування апеляційним судом рішення суду від 16 травня 2024 року.

У поданому відзиві на апеляційні скарги представник позивача Ліпська-Романченко Г.Д. , посилаючись на безпідставність доводів, викладених в них, просить рішення суду першої інстанції від 16 травня 2024 року та додаткове рішення суду від 06 червня 2024 року залишити без змін, вважаючи їх законними, апеляційні скарги залишити без задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Курзін О. А. підтримав подані апеляційні скарги з підстав та доводів, викладених в них.

Представник позивача Ліпська-Романченко Г. Д. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити їх без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року протокольною ухвалою відмовлено представнику відповідача Курзіну О. А. в задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, з огляду на те, що процесуальні підстави не встановлені, крім того провадження в іншій справі зупинено до розгляду даної справи й клопотання за таких обставин спрямовано на унеможливлення розгляду обох справ.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву на них, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 04 січня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 1 270 000, 00 грн зі строком повернення коштів до 31 грудня 2021 року. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду належним чином завірену, у порядку ст. 95 ЦПК України, розписку відповідача від 04 січня 2021 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не заперечує складання ним боргової розписки про отримання коштів у борг, зазначаючи про вчинення позивачем щодо нього шахрайських дій, відповідач не заперечував, що будь-яких дій, направлених на захист своїх прав безпосередньо після її видачі, не вживав, з огляду на що, суд вважав, що постанова про закриття кримінального провадження не спростовує наявних боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, та дійшов висновку доведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049).

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у договорі умовах. Оригінал розписки перебуває у позивача й оглянутий судом у засіданні 24 січня 2024 року (а. с. 141, т. 1).

Однак, відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі 1 270 000 грн у строк до 31 грудня 2021 року.

Належних та достовірних доказів зворотного відповідачем надано не було.

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилом ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.ч.1,2,3 ст. 77 ЦПК України).

У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У цій справі позивач просив про стягнення боргу за договором позики. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується наявним у позичальника оригіналом розписки боржника.

Верховний Суд вказав, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2021 року в справі №22/31737/13 та від 06 жовтня 2021 року в справі №644/6982/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22)).

Заключною стадією процесу доказування є дослідження та оцінка доказів судом. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 14-9цс23)).

Стороною відповідача не надано належних достовірних доказів про виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою від 04 січня 2021 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що розписка про отримання ним коштів була написана ОСОБА_3 під впливом тиску та обману, так як в дійсності кошти не позичались, між сторонами не існувало такої домовленості. Розписка була написана за інших обставин, щоб техніка-навантажувач був повернутий в Товариство. При цьому, посилався на постанову старшого слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 27 грудня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0002716 від 14 листопада 2022 року, в якій було встановлено, що в діях ОСОБА_4 відсутні ознаки кримінального правопорушення, а саме об`єктивної сторони злочину, оскільки грошових коштів він фактично не передавав, а боргова розписка була написана ОСОБА_3 за викуп майна, яке і так фактично перебувало в його власності та користуванні.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що заява про вчинення кримінального провадження щодо заволодіння ОСОБА_4 грошовими коштами ОСОБА_3 у сумі 1 270 000 грн шляхом обману написана відповідачем 14 листопада 2022 року, тобто, як звернув увагу суду першої інстанції, вже після звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже постанова про закриття кримінального провадження, що винесена органом досудового слідства, не є обов`язковою для суду в оцінці обставин й фактів, що мали місце, й останні підлягають доведенню на загальних підставах.

Ураховуючи, що із змісту постанови про закриття кримінального провадження від 27грудня 2022 року неможливо встановити підстави, з яких критеріїв виходив слідчий при її винесенні, будь-якої оцінки доказів, зібраних під час досудового розслідування, здійснено не було і в постанові не зазначено, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що така постанова не спростовує наявних боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 вересня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача та зупинено провадження у цивільній справі № 285/160/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики до набрання законної сили рішенням суду у справі № 752/9179/22, яка розглядається Київським апеляційним судом.

Отже висновки суду першої інстанції про доведеність вимог про стягнення заборгованості за позиковою розпискою ґрунтуються на фактичних обставинах , що підтверджені належними й допустимими доказами й відповідачем не спростовані.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 06 червня 2024 року.

З матеріалів справи слідує, що рішення по суті справи, яким задоволено позов, ухвалено судом 16 травня 2024 року. У позовній заяві позивачем було повідомлено про те, що приблизні витрати на правову допомогу становлять 10 000 грн.

На підтвердження понесення витрат, представником позивача-адвокатом Ліпською-Романченко Г. Д. 05 жовтня 2023 року на адресу суду були надіслані докази на підтвердження судових витрат, а саме, договір про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року та акт виконаних робіт на 16 000 грн. (а.с. 105-109).

Перед судовими дебатами представником позивача Ліпською-Романченко Г.Д. також зроблено усну заяву про розподіл судових витрат.

21 травня 2024 р., тобто у визначений процесуальним законом строк, представник позивача Ліпська-Романченко Г.Д. направила до суду заяву, у якій просила ухвалити додаткове рішення про стягнення на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги надала наступні документи: договір про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року, акт прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 03 жовтня 2023 року до Договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року, акт прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 20 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року.

Зазначала, що 04 жовтня 2023 року на електрону адресу Голосіївського районного суду м. Києва було подано клопотання про підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.

На підтвердження загальної суми витрат на правничу допомогу додатково надала акт прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 20 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року.

На підставі викладеного просила задовольнити заву.

Задовольняючи частково заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн, суд враховуючи положення ч.4 ст.137 ЦПК України виходив із предмета спору, складності справи, та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення і 16 000,00 грн.

Колегія погоджується із висновком суду з огляду у на наступне.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року по суті спору стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 270 000,00 грн. боргу, 12 901,20 грн. судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2022 року між адвокатом Ліпською-Романченко Г. Д. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 3 договору гонорар за виконану роботу визначаються сторонами та затверджуються актами виконаних робіт.

Відповідно до акту прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 03 жовтня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року, що вперше були подані суду 05 жовтня 2023 року, позивачу були надані наступні послуги:

- ознайомлення з матеріалами справи та збір доказів - 1 год. 2000,00 грн;

- підготовка позовної заяви - 6000,00 грн;.

- підготовка інших процесуальних документів (клопотань) - 2 год - 4000,00 грн.

- участь в судових засіданнях в режимі відео конференції 2 судо/дня - 4000,00 грн.

Обсяг наданих послуг узгоджено сторонами і в загальній сумі складає 16 000,00 грн.

Авансовим платежем сплачено 10 000,00 грн, до сплати 6000,0 грн.

Відповідно до акту прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 20 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року позивачу були надані наступні послуги:

- участь у судових засіданнях в режимі відео конференції 3 судо/дня (05 жовтня 2024 року, 24 січня 2024 року, 16 травня 2024 року) - 6000,00 грн.

Сторони погодили, що судові засідання, які не відбулися не з вини адвоката, оплачуються в повному обсязі.

Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зважаючи на те, що відповідачем доведено надання йому послуг адвокатом, тож витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Необхідно наголосити, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки відповідачем до суду першої інстанції суду не надано жодних заперечень на спростування співмірності розміру послуг їх вартості, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України від ОСОБА_8 також не надходило, суд першої інстанції керуючись принципом справедливості та розумності вірно вважав за потрібне не присуджувати позивачу заявлену ним суму витрат на правову допомогу та виходячи із критерію розумності їхнього розміру дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для компенсації позивачу витрати у розмірі 16 000 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, не знайшли підтвердження, заява подана вчасно, а із першою заявою у справі (позов) позивачем заявлено попередній розмір витрат на правничу допомогу, у подальшому подано докази на підтвердження розміру, й до судових дебатів зроблено відповідну заяву. Порушення процесуального закону не встановлені.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судовому рішенні та додатковому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та додаткового рішення та задоволення апеляційних скарг не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Курзіна Олександра Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко