Справа № 166/1266/23 Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М.
Провадження № 22-ц/802/588/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до договору позики № 01-0308 від 03.08.2021 ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 17851 дол. США у тимчасове користування на умовах повернення на строк із 03 серпня 2021 року до 29 березня 2022 року включно шляхом передачі готівкових коштів у день укладення договору, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачкою.

Позивач вказує, що за умовами договору позичальник зобов`язана повертати суму позики позивачу відповідно до графіка, а саме до 29 серпня 2021 року - 500 дол. США; до 29 вересня 2021 року - 500 дол. США; до 29 жовтня 2021 року - 3000 дол. США; до 29 листопада 2021 року - 3000 дол. США; до 29 грудня 2021 року - 3000 дол. США; до 29 січня 2022 року - 3000 дол. США; до 28 лютого 2022 року - 3000 дол. США; до 29 березня 2022 року - 1851 дол. США.

Вказує, що оригінал розписки від 03.08.2021, яка знаходиться у позивача та відповідно до змісту якої відповідачка підтвердила факт отримання коштів, що зобов`язувалася повернути в строки, визначені графіком. Однак, станом на 29 серпня 2023 року відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, кошти не повернула, допустивши утворення заборгованості в розмірі 17851 дол. США.

Також у позові зазначено, що за умовами договору сторони дійшли згоди, що при нарахуванні пені не застосовуються положення ч. 6 ст. 232 ГК України та ч. 2 ст. 258 ЦК України, а пеня нараховуються за весь строк прострочення заборгованості до повного її погашення. Крім цього, згідно з договором у випадку, якщо прострочення платежу перевищує 10 календарних днів, позичальник сплачує позикодавцю 50 процентів річних, починаючи з 11-го дня прострочення. Відповідачка, не виконавши зобов`язання за договором, зобов`язана сплатити пеню в розмірі 345717 грн 69 коп. та 50% річних від простроченої суми у розмірі 14536 дол. США 70 центів.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором в розмірі 17851 дол. США, 14536,70 дол. США відсотків річних від простроченої суми та 345717 грн 69 коп пені за прострочення виконання зобов`язання, а також судовий збір.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд під час розгляду справи неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, та неправильно зробив висновки щодо дійсних обставин справи. Судом не було надано належної правової оцінки договору позики, згідно з яким відповідач була зобов`язана у строки, визначені в ньому, повернути кошти. Суд залишив поза увагою те, що відповідачем не було надано жодного доказу повернення позивачу коштів, та те, що оригінал розписки від 03 серпня 2021 року, яка свідчить про факт отримання коштів відповідачем, знаходиться у нього. Дана обставина свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачкою не виконане.

Зазначає, що суд першої інстанції керувався лише неправдивими поясненнями представника відповідача та посилався лише на повідомлення, яке позивач подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. про припинення обтяження транспортного засобу, який був переданий у заставу ОСОБА_4 в забезпечення виконання зобов`язань за договором застави, за номером №854 від 03 серпня 2021 року, не врахувавши при цьому взагалі відсутність доказів погашення позики відповідачем. Вказує також і на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема на безпідставне задоволення клопотання представника відповідача про витребування доказів від нотаріусів на стадії розгляду справи по суті, та відхилення заперечення позивача стосовно даного клопотання. Крім того, не було враховано, що факт припинення чи неприпинення застави не впливає на результат розгляду справи. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачем були подані пояснення, що заставодержатель та заставодавець по договору застави мали намір реалізувати предмет застави в позасудовому порядку для погашення частини коштів відповідачем за договором позики, тому обтяжувач надав згоду на припинення обтяження і подав відповідне повідомлення нотаріусу.

Також судом першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права в оскаржуваному рішенні не було зроблено жодного правового висновку щодо заявленої вимоги позивачем про стягнення пені та 3 відсотків річних з відповідача за прострочення виконання зобов`язання за оскаржуваним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду просить залишити без змін. Зазначає, що твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено обставин та не надано належну правову оцінку договору позики, є безпідставними. Вказує, що нею було достроково погашено в повному обсязі заборгованість за вказаною позикою, у зв`язку із чим позивачем в той же день, 26.01.2022 р., було складено повідомлення про припинення зобов`язання за договором застави, яке він зареєстрував у нотаріуса для припинення обтяження за договором застави. Зі змісту договору застави від 03.08.2021 р. вбачається, що зобов`язання, яке забезпечує ця застава - це договір позики від 03.08.2021 р., що є предметом даної справи. Вказує, що жодних домовленостей про реалізацію авто після зняття обтяження, як про це зазначав позивач, не існувало, і не могло існувати, оскільки зобов`язання за договором було нею повністю виконано: грошові кошти було передано позивачу. А автомобіль , щодо якого було знято обтяження в цей же день було нею передано в заставу у цього ж нотаріуса ТОВ «Фінансова компанія «Аміда», директором якого є позивач ОСОБА_3 , для забезпечення нових договорів позики. Звертає увагу суду, що позивач, залишивши у себе оригінал розписки, намагається повторно отримати суму боргу від позичальника, що по суті є шахрайськими діями. Враховуючи внесення до реєстру обтяжень інформації про припинення зобов`язання за договором позики, відповідач не просила у позивача видати їй додатково окрему довідку про погашення боргу, оскільки повністю довіряла доброчесності позивача, та була впевнена, що оскільки забезпечення зобов`язання за договором буде припинено у нотаріуса, відповідно, виконання нею свого зобов`язання є зафіксованим належним чином та прийнятим позивачем. Таким чином, вважає, що зобов`язання перед ОСОБА_3 за договором позики від 03.08.2021 р. виконані в повному обсязі, а тому рішення суду від 20 березня 2024 року у цій справі є законним, а апеляційна скарга ОСОБА_3 є безпідставною, необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити з доводів, наведених у ній.

Представник відповідачки ОСОБА_2 заперечив апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин та поведінки позивача, що свідчать про припинення зобов`язання за договором позики, відтак відсутність правових підстав для пред`явлення вимоги до відповідачки про повернення боргу. Зберігання ОСОБА_3 оригіналу боргової розписки за договором позики від 03.08.21 з огляду на повідомлення ним нотаріуса про припинення зобов`язання, на думку суду, не є безумовною підставою для стягнення боргу із ОСОБА_4 .

З такими висновками суду колегія погоджується з наступних підстав.

Як установлено матеріалами справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 серпня 2021 року уклали нотаріально засвідчений договір позики №01-0308 (а.с.10-13), за умовами якого позикодавець ( ОСОБА_5 ) зобов`язується надати позичальнику ( ОСОБА_4 ) грошові кошти у тимчасове користування в розмірі 17851 долар США на строк із 03 серпня 2021 року до 29 березня 2022 року включно. ОСОБА_4 узяла на себе зобов`язання повернути суму позики ОСОБА_3 щомісячно рівними частинами згідно із передбаченим договором графіком.

Про факт отримання грошових коштів за цим договором із зобов`язанням повернути позику відповідно до визначеного у ньому графіка свідчить копія розписки (а.с14), наданої відповідачкою 03 серпня 2021 року.

За правилами ч.1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню з огляду на їх визнання відповідачем.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики сторони 03 серпня 2021 року уклали нотаріально засвідчений договір застави (а.с.67-72), предметом якого став належний на праві власності ОСОБА_4 транспортний засіб "Toyota Camry", номер шасі НОМЕР_1 , 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідне обтяження на підставі вказаного договору було зареєстровано нотаріусом Якушевою Є.А. 03 серпня 2021 року із забороною відчуження предмета застави та фіксацією п`ятирічного терміну дії обтяження.

Заставу цього автомобіля було припинено на підставі повідомлення про припинення зобов`язання (а.с.229) та заяви про реєстрацію змін обтяження рухомого майна (а.с.230), які подав ОСОБА_3 26 січня 2022 року нотаріусу Скляр О.С.

Отже, установлено, що нотаріус Скляр О.С., діючи від імені держави, зареєструвала припинення обтяження у вигляді застави автомобіля на підставі повідомлення ОСОБА_3 від 26.01.2022 про припинення зобов`язання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас, законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 755/5942/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Сторонами у справі не заперечується факт отримання в борг коштів, однак спірним лишається факт повернення коштів відповідачкою та заперечення ОСОБА_3 даного факту.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як установлено матеріалами справи, після отримання грошових коштів за спірним договором, з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики сторони 03 серпня 2021 року уклали нотаріально засвідчений договір застави, предметом якого став належний на праві власності ОСОБА_4 транспортний засіб "Toyota Camry", обтяження за підставі якого було знято 26 січня 2022 року нотаріусом за заявою позикодавця ОСОБА_3 про припинення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частина перша статті 576 ЦК України).

Пунктом 5.1.1 договору позики зазначено, що у разі неповернення (повного або часткового) позичальником суми позики згідно з умовами п. 2.8 цього договору в строки, передбачені цим договором, позикодавець має право на звернення стягнення на заставлене майно, або примусове списання суми заборгованості з поточного чи інших рахунків позичальника відповідно до законодавства, а також звернутись до поручителя з вимогою виконати обов`язки позичальника за цим договором.

Пункт 2.4.5 договору застави містить відсилку на пункт 4.5 цього договору , яким сторонами визначено механізм звернення стягнення на предмет застави. Так, відповідно до п. 4.5 договору застави, звернення стягнення на предмет застави та його реалізація здійснюється на розсуд заставодержателя одним з наступних способів: за рішенням суду, в порядку, встановленому чинним законодавством України; шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання заставодавцем фактичних вимог заставодержателя; шляхом продажу заставодержателем предмета застави.

Відповідно до п. 3.2 договору застави право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором позики, а також в інших випадках, передбачених законами України, зокрема: з припиненням договору позики; в разі загибелі предмета застави; в разі набуття заставодержателем права власності на предмет застави; в разі примусового продажу предмету застави; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Отже, оскільки не існувало інших обставин, передбачених п.3.2 договору та ст.593 ЦК України, суд першої інстанції правильно погодився із доводами відповідачки , що обтяження із заставного майна було знято позивачем саме через фактичне виконання нею зобов`язання за договором, тобто у зв`язку із повною сплатою позичальником коштів позикодавцю, про що вказувала відповідачка у своїх запереченнях.

Разом з тим, для приватного права властивою є також така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Отже, припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19).

Доводи позивача про існування домовленості про реалізацію заставного майна відповідачем і передачу позивачу коштів від його реалізації спростовується укладенням нових, наведених вище, договорів позики та застави того ж автомобіля від 26.01.2022 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Аміда» в особі директора ОСОБА_3 та відповідачкою.

Тобто, даний автомобіль попередньо вже виступав у якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики №01-0308 від 03.08.2021 р. і щодо якого було укладено договір застави від 03.08.2021 р.

Вказане свідчить лише про те, що доводи відповідачки про повне виконання нею зобов`язання за попереднім договором від 03.08.2021 р. є обгрунтованими, а твердження позивача, що подана ним заява до нотаріуса про припинення зобов`язання стосувалась лише застави і мала мету зняття обтяження для продажу автомобіля, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними обставинами.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.

Таким чином, незгода апелянта із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування законного оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: