Дата документу 16.10.2024 Справа № 336/1560/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1560/21 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В. Провадження № 22-ц/807/1546/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права спільної часткової власності на житловий будинок шляхом зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права спільної часткової власності на житловий будинок шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачі та відповідачка є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Частка позивачів в праві спільної власності становить 3/4 частини вказаної нерухомості на підставі договору міни, укладеного 22 березня 1997 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Яцемірською Т.В..

ОСОБА_3 , яка є власницею 1/4 частини нерухомого майна, всупереч вимог законодавства про добросовісне здійснення права спільної власності самовільно без згоди співвласників з порушенням діючих будівельних норм встановила в приміщенні кухні літ. 2-3 та в приміщенні санвузла літ. 2-2 квартири АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. А зовнішню систему вентиляції, внаслідок чого всі неприємні запахи та продукти згоряння виводяться в сторону частини земельної ділянки та приміщень, якими користуються позивачі.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітня донька ОСОБА_2 вимушені дихати неприємним та шкідливим повітрям, що погано впливає на самопочуття і може викликати негативні для здоров`я наслідки. Окрім того, робота вентиляційної системи супроводжується сильним шумом, що заважає позивачам спати, відпочивати, погано впливає на нервову систему та загальний стан здоров`я.

Означена вентиляційна система встановлена з порушенням будівельних норм та правил. Зокрема, за змістом підпунктів 1.4.1, 1.4.2 пункту 1.4 «Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій» переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що містить в собі улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих в жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання; перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів, дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Дозволу на здійснення переобладнання шляхом влаштування зовнішньої системи вентиляції відповідачка у встановленому законом порядку не отримувала та з позивачами такого переобладнання не узгоджувала.

У відповідності до висновку експерта № 1253-04 від 24.04.2019 року зовнішня система вентиляції кімнати кухні літ. 2-3 квартири АДРЕСА_2 будівлі житлового будинку літ. А не відповідає вимогам пунктів 7.3.10, 7.30.11 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», пункту 12.3.6 ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», пункту 5.31 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення».

Окрім того, восени 2020 року відповідачка самовільно та без згоди інших співвласників встановила камери відеоспостереження на зовнішній стіні будинку таким чином, що в поле зору відеокамер потрапляє присадибна ділянка, що перебуває в користуванні позивачів, що робить можливим отримання інформації на відео про їх приватне життя. Означені дії відповідачки перешкоджають позивачам в реалізації ними права власності, тому ці порушення мають бути усунені.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд усунути перешкоди у здійсненні ними права власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу зовнішньої системи вентиляції кімнати кухні літ 2-3 та санвузлу літ. 2-2 квартири АДРЕСА_2 , а також камер відеоспостереження на зовнішній стіні будинку літ. А за вказаною адресою. Судові витрати просять покласти на відповідачку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, усунути перешкоди в здійсненні позивачами, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , права власності на 3/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 здійснити демонтаж: зовнішньої системи вентиляції кімнати кухні літ. «2-3» та санвузлу літ. «2-2» квартири АДРЕСА_3 ; камер відеоспостереження, розташованих на зовнішній стіні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим доказам по справі. На переконання заявників апеляційної скарги, вони як позивачі, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права на користування своїм майном від будь-яких осіб, включаючи і співвласників ОСОБА_3 , якою порушуються їхні права на безпечне довкілля, безпечні умови проживання в будинку, яка здійснила самовільно, без дотримання діючих будівельних норм монтаж зовнішньої системи вентиляції в приміщенні кухні літ. «2-3» та в приміщенні санвузла літ. «2-2» квартири АДРЕСА_2 . У висновку експерта №1253-04 від 24.24.2019, складеним судовим експертом ОСОБА_4 за результатами проведення будівельно-технічної судової експертизи, зовнішня система вентиляції кімнати кухні літ. «2-3» квартири АДРЕСА_3 , не відповідає вимогам а.7.3.10, п.7.3.11 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», п.12.3.6 ДБН В.3.2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», п.5.31 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Експертом ідентифікована система витяжної вентиляції, котра прямує крізь несучу стіну будівлі житлового будинку та виконана із пластикової труби і підіймається менше чим на 1 м від фронту стіни з боку земельної ділянки, якою користуються позивачі. При цьому в мотивувальній частині висновку експертизи, зокрема на стр.12-13 висновку, наведено описання порушень, з якими здійснено облаштування системи вентиляції приміщення кухні, та невідповідностей вимогам ДБН. Отже, саме по собі порушення відповідачем ДБН в даному випадку є невиконанням вимог безпеки та охорони навколишнього середовища, а це вже спростовує висновок суду про недоведеність факту негативного впливу. Зовнішня система вентиляції, облаштована відповідачем в приміщенні санвузла, виконана в такий же спосіб, що і вентиляція кухні, і також не відповідає вимогам наведених вище ДБН. Суд першої інстанції не взяв до уваги той загальновідомий факт, що робота витяжок систем вентиляції кухонь та санвузлів пов`язана із виведенням повітряних мас, що містять шкідливі речовини та мають неприємний запах. Оскільки система вентиляції кухні та санвузлу, облаштована відповідачкою, не відповідає вимогам ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціювання», зокрема, в частині висоти вентиляційних труб, то такі повітряні маси виводяться на неприпустимо низькій висоті, а позивачі вдихають цей сморід, чим порушується їхнє право на безпечне довкілля. Матеріалами справи доведена наявність порушення права позивачів на особисте життя з боку відповідача шляхом встановлення камер відеоспостереження та здійснення відеоспостереження за позивачами, а вони мають право на захист від такого порушення. Ефективним способом захисту їхніх прав в даному випадку є демонтаж відповідачем камер відеоспостереження. Допитана 19.12.2023 в судовому засіданні ОСОБА_3 не заперечує, що не отримувала згоди позивачів на встановлення камер відеоспостереження. Мотиви, з яких вона встановили камери, не надають правомірності її діям, оскільки ці дії суперечать вимогам ст.307 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_3 отримала 16 липня 2024 року, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням (т.2 а.с.57).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не доведено причинний зв`язок між наведеними порушеннями будівельних норм та негативним впливом на права позивачів, та й сам факт негативного впливу. Всупереч принципу диспозитивності позивачі не зазначають, які саме дії або бездіяльність відповідача і як саме впливають на їх права власності, обмежуючись декларуванням загальних тез про непорушність права власності. Позивачі не надали жодних фактичних даних в обґрунтування своїх тверджень (неприємні запахи та продукти згоряння, що виводяться в сторону частини земельної ділянки та приміщень, якими користуються позивачі; шумом, яким супроводжується робота вентиляційних систем, що заважає позивачам спати, відпочивати, погано впливає на нервову систему та загальний стан здоров`я), так і доказів про причинний зв`язок між експлуатацією системи вентиляції кухні та вентиляції санвузла та перешкодами в здійсненні ними права власності на частку в праві спільної часткової власності на нерухомість. Висновок експерта № 1253-04 від 24.04.2019 року, зроблений в позасудовому порядку на замовлення позивачів, лише констатує відступи від будівельних та санітарних норм і правил в облаштуванні системи вентиляції, але не посилається на її негативний вплив на оточення і на зв`язок між цим впливом і порушеннями будівництва. Висновок експерта, не містить жодного умовиводу про порушення будівельних норм, правил та стандартів при влаштуванні витяжки. Не надано суду і доказів того, що системи вентиляції є джерелом сильного шуту та неприємного запаху. Будь-яке речове право на земельну ділянку сторонами не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку під нерухомим майном у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні. Враховуючи, що порушення права власності на користування нерухомим майном витікає з користування земельною ділянкою, беручи до уваги спір між сторонами про визначення порядку користування земельною ділянкою, що перебуває в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (справа № 336/93/23), суд не може констатувати в діях відповідачки ознак порушення права відповідачів. Позивачі ж спрямовують знаряддя захисту свого права в русло правовідносин, що захищають право власності, тобто речове право. У зв`язку з викладеним навіть за умови доведення несанкціонованого відеозапису осіб позивачів немає жодної підстави для констатації порушення їх речового права, тобто права на здійснення права власності на нерухоме майно.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що сторони є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Частка позивача в праві спільної власності, набута нею на підставі договору дарування від 01 грудня 2003 року, становить частину вказаної нерухомості.

Відповідачі є власниками частин нерухомого майна на підставі договору міни від 22 березня 1997 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Яцемірською Т.В. та зареєстрований Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 30 травня 1997 року і записаний в реєстрі по коду №37 за реєстровим номером №7824 (т.1 а.с.7).

Відповідно до технічного паспорту ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Інвентаризаційна справа №13067/41526 за даними ТОВ «ЗМБТІ» станом на 01 січня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить 3/4 частки, а ОСОБА_5 1/4 частка вищезазначеного домоволодіння (т. 1 а.с.8-26).

Відповідно до технічного паспорту ТОВ «Атлас Інжиніринг» складений 03 квітня 2021 року, на будинок АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_3 частка 44/100 (т.1 а.с.57-59).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за номером 254575944, сформованого 27.04.2021, ОСОБА_6 належить 44/100 на праві спільної часткової власності житловий будинок, літ.А, загальна площа 89,3 кв.м., житлова площа 47.1 кв.м., право власності зареєстроване 21 квітня 2021 року, підстава для реєстрації: рішення суду, постанова, серія та номер: 336/427/16, виданий 09.03.2021, видавник: Запорізький апеляційний суд; договір дарування, серія та номер: 3980, виданий 01.12.2003, видавник: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Капшурова Ю.В.. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57866879 від 26.04.2021, ОСОБА_7 , Виконавчий комітет Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області (т.1 а.с.61).

Відповідно до звернення ОСОБА_3 до голови квартального комітету №92 від 11 травня 2011 року, від 01 жовтня 2015 року, від 15 листопада 2018 року, остання просить прийняти заходи щодо виниклого між нею та ОСОБА_1 конфлікту з приводу її вікна в кухні (т.1 а.с.62-63,65).

На звернення ОСОБА_3 , голова квартального комітету повідомила, що між сторонами існує конфлікт з приводу вікна в кухні ОСОБА_3 , яке було вже зроблене до неї. На пропозицію голови квартального комітету сторонам зустрітись та поговорити на цю тему, ОСОБА_8 відмовилась (т.1 а.с.64).

Відповідно до листа АТ «Запоріжгаз» від 06 грудня 2018 року №Zp 01/3-Лв-13520-1218, адресованого ОСОБА_3 зазначено, що працівниками ПАТ «Зпоріжгаз» за адресою: АДРЕСА_1 , не будуть проводитися роботи по реконструкції газопроводу без згоди усіх співвласників житлового будинку (т.1 а.с.66).

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07 серпня 1997 року (т.1 а.с.31-33).

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 07 серпня 1997 року (т.1 а.с.34).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної судової експертизи № 1253-04 від 24 квітня 2019 року, зроблений в позасудовому порядку на замовлення позивачів судовим експертом ОСОБА_4 вбачається:

1. Існує технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва влаштувати окрему систему газопостачання квартири АДРЕСА_3 .

2. Зовнішня система вентиляції кухні літ. «2-3» квартири АДРЕСА_3 , не відповідає вимогам пунктів 7.3.10, 7.30.11 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», п. 12.3.6 ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», пункту 5.31 ДБН В.2.-15-2005 «Будинки. Споруди. Житлові будинки. Основні положення» (а. с. 22, зворотній бік).

Відповідно до вказаного висновку, у відповідності до пункту 7.3.10 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» При розташуванні місць викиду повітря слід враховувати характеристики (якість) витяжного повітря, що залежать від типу приміщення та умов його використання. Викид повітря назовні здійснюють, як правило, у найвищому місці даху вертикально вгору.

Висоту вентиляційної труби системи витяжної природної вентиляції, що розташована на відстані, яка дорівнює або більша за висоту суцільної конструкції, яка виступає над покрівлею, слід приймати:

не менше ніж 0,5 м над плоскою покрівлею;

не менше ніж 0,5 м над гребенем даху або парапетом - при розташуванні вентиляційного каналу на відстані до 1,5 м від гребеня або парапету;

не нижче гребеня даху або парапету - при розташуванні вентиляційного каналу на відстані від 1,5 до 3 м від гребеня або парапету;

не нижче за лінію, що проведена від гребеня донизу під кутом 10° до горизонту при розташуванні вентиляційного каналу від гребеня на відстані більше 3 м.

Вентиляційну трубу системи витяжної природної вентиляції слід виводити вище покрівлі найбільш високої будівлі, до якої прибудована будівля з природною системою вентиляції.

Вентиляційну трубу системи витяжної природної вентиляції слід виводити не нижче лінії, що проведена під кутом 10° до горизонту і є дотичною до контуру найвищої будівлі, що розташована поруч з будівлею з природною системою вентиляції.

Висоту вентиляційної труби, розташованої поруч з димовою трубою, треба приймати такою, що дорівнює висоті цієї труби.

За змістом пункту 7.3.11 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» для систем механічної вентиляції допускається викид витяжного повітря назовні через пристрій, розташований у стіні будівлі з приміщень, де головними джерелами забруднення є матеріали конструкції будівлі, меблі тощо, а також люди (окрім туалету, курильні тощо), за таких умов:

відстань між пристроєм для викиду витяжного повітря та сусідньою будівлею не менше ніж 8 м;

відстань між пристроєм для викиду витяжного повітря та пристроєм для забору зовнішнього повітря на одній стіні не менше ніж 2 м (як правило, пристрій для викиду витяжного повітря слід розташовувати вище повітрозабірника);

витрата викидного повітря не більше ніж 0,5 м3/с;

швидкість повітря в пристрої для викиду витяжного повітря не менше ніж 5 м/с.

У всіх інших випадках пристрої для викиду витяжного повітря слід розташовувати на даху.

Низ пристрою для викиду витяжного повітря, що розташований на даху або покритті будівлі, повинен бути на висоті в 1,5 раза більше від максимально можливої висоти снігового покрову. Цю висоту допускається зменшувати, якщо застосовані засоби захисту від снігового покрову, наприклад, заслін від снігу.

В силу пункту 12.3.6 ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» забороняється відводити продукти згоряння газу через зовнішні стіни при переплануванні або капітальних ремонтах окремих квартир.

Як слідує з пункту 5.31 ДБН В.2.-15-2005 «Будинки. Споруди. Житлові будинки. Основні положення, витяжні канали повинні розміщуватися у внутрішніх стінах будинків або примикати до них. Ділянки витяжних каналів, що прокладаються над покрівлею, на горищі, а також поблизу охолоджуваної поверхні зовнішніх стін, повинні проектуватися з тепловою ізоляцією, що виключає випадання конденсату при відносній вологості витяжного повітря до 70 %. З кожної кухні, санітарного вузла має проектуватися індивідуальний вертикальний витяжний канал з випуском повітря в атмосферу або в збірну вентиляційну шахту. Вентиляційні канали однієї квартири допускається приєднувати до збірної вентиляційної шахти вище витяжних ґрат не менше ніж на 2 м. Індивідуальні витяжні канали і збірні вентиляційні шахти мають виконуватися у будівельних конструкціях (а. с. 15-26).

Відповідно до листа Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 10 вересня 2020 року за №І-0626, «Про розгляд звернення», адресованого ОСОБА_1 , на її звернення щодо вжиття заходів до сусідки ОСОБА_3 по демонтажу витяжки, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району повідомляє, що виїхавши на місце розташування об`єкту встановлено, що пошкоджена труба розташована неподалік вхідної двері заявниці. Система витяжної вентиляції виходить з несучої стіни житлового будинку, яка виконана з пластикової труби та піднімається близько метра від виходу зі стіни, вверх. Громадяни, є співвласниками нерухомого майна (житлового будинку АДРЕСА_2 шлях), земельна ділянка є в загальному користуванні співвласників. Зі слів заявниці протягом тривалого часу між співвласниками ведуться судові тяжби з різних питань. Співвласники земельної ділянки, що перебувають у спільній сумісній власності мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток. Є висновок будівельно-технічної судової експертизи, який складений в 2019 році стосовно даної витяжної системи, яка згідно висновків не відповідає вимогам ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та ДБН В.2.2.-15.2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Дане питання може бути вирішено по обопільній згоді або в судовому порядку. У разі незгоди з відповіддю заявник має право оскаржити її відповідно до чинного законодавства (т.1 а.с.27).

Відповідно до листа Шевченківського відділу поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Національної поліції України від 21 жовтня 2020 року за №Г-393/48/03/03-2020, адресованого ОСОБА_1 на її звернення від 07 жовтня 2020 року до Шевченківського відділу поліції, в ході перевірки було встановлено, що у діях ОСОБА_3 , немає ознак порушення громадського порядку. З приводу встановлення нею камери відеоспостереження на стіні свого будинку ОСОБА_1 рекомендовано звертатися до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя так як між конфліктуючими сторонами мають місце цивільно-правові відносини, вирішення яких можливе тільки у судовому порядку. У зв`язку з чим перевірку було припинено (т.1 а.с.28).

ОСОБА_3 неодноразово зверталась до Шевченківського відділу поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Національної поліції України із заявами щодо пошкодження її майна та виниклого конфлікту між сторонами, були надані останній відповіді від 19.10.2015 за № 30/10-13938, 27.06.2018 за №4741/48/03/10-2018, 02.11.2018 за №8043/48/03/10-2018, 30.04.2021 за №3857/48/03/03-2021,10.06.2021 за №3279/48/01/03-2021, в яких зазначено, що перевірку припинено оскільки вбачаються між ними цивільно-правові відносини та запропоновано останній звертись до суду (т.1 а.с.67-72).

Відповідно до фотознімків вбачається, що зі стіни будинку виходить вверх труба (синього кольору), під крівлею над вікном розташовані дві відеокамери (т.1 а.с.29-30,73-76).

Відповідно до копії постанови Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі №336/427/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приведення у відповідність до фактичного розміру часток в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у цій справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приведення у відповідність до фактичного розміру часток в праві спільної часткової власності на нерухоме майно задоволено.

«Привести у відповідність з реальними ідеальні частки співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , встановивши, що реальний розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 становить: за ОСОБА_3 44/100 частки, за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 56/100.

Виділити в натурі ОСОБА_3 в рахунок 44/100 частки, що належить їй на праві власності в житловому будинку АДРЕСА_1 : у житловому будинку приміщення 2-5 площею 13,0 м2, 2-6 площею 7,4м2 та 2-4 площею 4,4м2, загальною площею 24,8 м2 (13+7,4+4,4); прибудову літ «а2»; ганок до літ «а2»; козирок до літ «а2»; вбиральня літ «Д»; сарай літ «Ж»; сарай літ «З»; навіс літ «И»; навіс літ «К»; навіс літ «Л»; душ літ «М»; навіс літ «Н»; погріб літ «пг»; замощення літ «І»; водопровід №5; паркан №13; паркан №14; хвіртка №16; паркан №17; яма зливна №18.

Виділити в натурі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рахунок 56/100 частки, що належить їм на праві власності в житловому будинку АДРЕСА_1 : у житловому будинку приміщення 1-4 площею 16,8м2, 1-5 площею 9,9м2, загальною площею 26,7м2; прибудова літ «а1»; ганок до літ «а1»;вбиральня літ «Г»; гараж літ «Е»; оглядова яма до літ «Е»; вольєр літ «О»; навіс літ «Р»; душ літ «С»;погріб літ «пг1»;замощення літ «ІІ»; колодязь водопровідний №4; паркан №10; паркан №11;ворота №12; паркан №15.

ОСОБА_3 виділити у користування земельну ділянку S-1 площею 464,66 м2 (відповідно до висновку експерта №2210 від 29 серпня 2016 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №336/42/16-ц (варіант 2)

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виділити у користування земельну ділянку S-2 площею 535,54 м2 (відповідно до висновку експерта №2210 від 29 серпня 2016 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №336/42/16-ц (варіант 2)

Частину земельної ділянки S-3 площею 7,24 м2 (для доступу та обслуговування частини будинку приміщення 1-5), S-4 площею 8,44м2 (для доступу та обслуговування частини прибудови літ «а2» - приміщення 2-2 та 2-3) та S-5 площею 2,3м2 (для доступу та обслуговування душа літ «С») залишити у загальному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ». (т.1 а.с.52-56).

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №336/427/16 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сацика Р.В. задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року скасовано. Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приведення у відповідність до фактичного розміру часток у праві спільної часткової власності на нерухоме майно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1 а.с.91-99).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у справі №336/427/16 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у цій справі залишено без змін. Дане рішення є в загальному доступі в ЄДРСР.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною першою статті 50 Конституції України визначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 41 Конституції України та частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (частина перша статті 104 ЗК України).

Частиною першою статті 91 ЗК України, зокрема, передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно частини другої статті 13 ЦК України при здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права іншиих осіб.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини пепршої статті 366 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до пунктів "г" та "е" частини першої статті 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

У статті 50 Конституції України визначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на недоторканність особистого і сімейного життя.

Фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що приводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду (частини перша та друга статті 293 ЦК України), що, серед іншого, кореспондується з нормами частини третьої статті 50 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища".

Відповідно до пункту а) частини першої статті 9 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" кожний громадянин України має право на безпечне для його життя і здоров`я навколишнє природне середовище.

Стаття 31 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначає, що екологічна стандартизація і нормування проводяться з метою встановлення комплексу обов`язкових норм, правил, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" екологічні нормативи встановлюють гранично допустимі викиди та скиди у навколишнє природне середовище забруднюючих хімічних речовин, рівні допустимого шкідливого впливу на нього фізичних та біологічних факторів. Законодавством України можуть встановлюватися нормативи використання природних ресурсів та інші екологічні нормативи. Екологічні нормативи повинні встановлюватися з урахуванням вимог санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм, гігієнічних нормативів. Нормативи гранично допустимих концентрацій забруднюючих речовин у навколишньому природному середовищі та рівні шкідливих фізичних та біологічних впливів на нього є єдиними для всієї території України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 04 вересня 2014 року у справі "Дземюк проти України" зазначив, що для того щоб порушити питання за статтею 8 Конвенції, втручання, щодо якого скаржиться заявник, має безпосередньо впливати на його житло, приватне або сімейне життя та має досягти певного мінімального рівня. Першочерговим є те, чи може забруднення довкілля, на яке скаржиться заявник, вважатися таким, що достатньо негативно впливає на користування зручностями його житла та якість його приватного і родинного життя (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Іван Атанасов проти Болгарії").

Забруднення довкілля є одним із чинників, які впливають на стан здоров`я заявників, а отже - на їх можливість користуватися своїм житлом, вести приватне та сімейне життя (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Дубецька та інші проти України").

Предметом спору у даній справі є усунення перешкод у здійсненні позивачам права власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу зовнішньої системи вентиляції кімнати кухні літ. 2-3 та санвузлу літ. 2-2 квартири АДРЕСА_2 , а також камер відеоспостереження на зовнішній стіні будинку літ. А, за вказаною адресою.

Як на негативні наслідки від використання системи вентиляції кухні та вентиляції санвузла позивачі посилалися на неприємні запахи та продукти згоряння, що виводяться в сторону частини земельної ділянки та приміщень, якими користуються позивачі; шумом, яким супроводжується робота вентиляційних систем, що заважає позивачам спати, відпочивати, погано впливає на нервову систему та загальний стан здоров`я.

Контроль за станом повітря та рівнем шуму у житлових та інших приміщеннях, на які можуть мати негативний вплив об`єкти оточення, у тому числі функціонування вентиляційних систем на фасадах будинків здійснюється шляхом проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) із застосуванням лабораторних досліджень та інструментальних замірів згідно скарг (звернень) громадян. Вичерпний перелік підстав для здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) передбачений вимогами ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Оцінка рівнів шуму здійснюється у відповідності до вимог «Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків і на території житлової забудови», затверджених наказом МОЗ України від 22.02.2019 N 463.

Нормативні концентрації шкідливих речовин у повітрі передбачені вимогами гігієнічних регламентів, що затверджені наказом МОЗ України від 14.01.2020 N 52.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Як на доказ наявності обставин, що обґрунтовують вимоги, позивачі посилалась на висновок будівельно-технічної експертизи № 1253-04 від 24 квітня 2019 року, зроблений в позасудовому порядку на їх замовлення. У цьому висновку встановлено, що зовнішня система вентиляції кухні літ. «2-3» квартири АДРЕСА_3 , не відповідає вимогам пунктів 7.3.10, 7.30.11 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», п. 12.3.6 ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», пункту 5.31 ДБН В.2.-15-2005 «Будинки. Споруди. Житлові будинки. Основні положення» (а. с. 22, зворотній бік) (а. с. 15-26).

Водночас у висновку зазначеної експертизи не встановлено, що порушення будівельних норм щодо встановлення вентиляції кімнати кухні квартири АДРЕСА_3 призводить до забруднення неприємними запахами та продуктів згорання, які виводяться в сторону частини земельної ділянки та приміщень, якими користуються позивачі. Дослідження повітря на території земельної ділянки на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок (як то протокол вимірювання відповідних органів ) в якому було б встановлено та виявлено перевищення гранично допустимих концентрацій забруднюючих речовин у повітрі, матеріали справи не містять.

Що стосується системи вентиляції в санвузлі, то висновок експерта не містить жодного висновку про порушення будівельних норм, правил та стандартів при влаштуванні цієї витяжки.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шум системи вентиляції, який встановлений у квартирі відповідача перевищує допустимі згідно вимог ГОСТ 12.1.036-81 «Шум. Допустимі рівні в жилих та громадських приміщеннях», матеріали справи також не містять.

Таким чином, є правильні висновки суду першої інстанції, що є недоведеним позивачами причинний зв`язок між наведеними порушеннями будівельних норм і правил в облаштуванні системи вентиляції та негативним впливом на права позивачів, а й сам факт негативного впливу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проєкт; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення об`єкту в попередній стан або відшкодування витрат.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудований об`єкт відповідає умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, обмеження прав інших осіб тощо.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проєкту та порушення будівельних норм і правил, неможливість перебудови об`єкта має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва.

Надаючи оцінку доказам у справі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що хоча вентиляційна система відповідача встановлена з відхиленням від будівельних норм і правил на фасаді будинку, проте доказів того, що вентиляційна система перевищує рівень небезпеки, негативний вплив на позивачів, останніми не надано, як і не надано доказі щодо неможливості перебудувати вентиляційну систему.

Наданий позивачами висновок експерта № 1253-04 від 24 квітня 2019 року таких висновків не містить

З огляду на характер спірних правовідносин, у справі, що є предметом апеляційного перегляду, основним засобом доказування є висновок експерта.

Встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачами не заявлялося клопотання про проведення відповідної експертизи щодо неможливості перебудування вентиляційної системи, а також не надано відповідного висновку експертизи щодо відповідності виконаних будівельних робіт з влаштування вентиляційної системи проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, виконаного за заявою учасника справи для надання до суду, а також не надано належних та допустимих доказів про перевищенню шумів та запахів від роботи вентиляційної системи, яка належить відповідачу,

Отже, експертних висновків матеріали справи не містять, питання про проведення експертизи як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції позивачами не ставилося, тому таку експертизу проведено не було.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При цьому колегія суддів зауважує, що демонтаж системи вентиляції житлового приміщення слід вважати крайнім заходом впливу на відповідача з метою усунення порушень прав позивачів, не розглянувши при цьому можливості застосування інших альтернативних заходів з метою усунення недоліків вентиляційної системи, які призведуть до усунення порушень прав позивача, а без проведення відповідного експертного дослідження не можливо встановити можливість усунення недолііків вентиляційної системи.

Кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (статті 28, 32, 34 Конституції України, статті 201,270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовупро зобов`язання відповідачки здійснити демонтаж камер відеоспостереження, то суд першої інстанції правомірно зазначив, що навмисних дій з відеофіксації саме осіб позивачів, що мало б характер самоцілі, відповідач не вчинювала, а облаштувала належну їй нерухомість камерами відеоспостереження з метою спостереження за своїм майном, на що має встановлене законом право. Про це свідчить розташування відеокамер, чия фіксація обмежена певним ракурсом.

Колегія суддів зазначає, що відсутні докази того, що встановлення відповідачем камер відеоспостереження на належній їй частині житлового будинку здійснювалося для фіксації особистого життя позивачки чи членів її родини, а також, що це призвело до порушення прав вказаних осіб на втручання в особисте чи сімейне життя. Також позивачами не наведено положень законодавства, які б забороняли відповідачці встановлювати камери системи відеоспостереження у своєму господарстві та спрямовувати їх на місця загального користування, або ж зобов`язували відповідача погоджувати такі дії з іншими особами.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскаржуване судові рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Hirvisaari v. Finland", заява № 49684/99).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обгрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.