ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Орешина Петра Петровича на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про припинення спільної часткової власності та визнання права приватної власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила суд припинити право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та визначити за нею право приватної власності на вказане нерухоме майно.

В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що їй на праві спільної часткової приватної власності належить 46/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09.02.2008, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-423. Реєстрацію вказаного майна за позивачем здійснено в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 20246734.

Відповідачу на праві спільної часткової приватної власності належить 54/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2403. Реєстрацію права власності за відповідачем здійснено в електронному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 101 від 30.11.2020.

Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.08.2022 року, по справі №204/4523/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі, позовні вимоги були задоволені частково, поділено в натурі житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників, згідно варіанту 2 висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 5 травня 2022 року № 6987/6988-21. Виділено ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 з приміщеннями 2- 3, 2-4, 2-5 в прибудові літ. А1-1, загальною площею 38,2 кв.м.; з приміщеннями 2-1, 2-2 в прибудові літ. А2-1 з погребом, загальною площею 15,3 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди: ганок аЗ та душ літ. Ж. Виділено ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 з приміщеннями 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 в житловому будинку літ. А-1 з погребом, загальною площею 53,9 кв.м., з приміщеннями 1-2, 1-3 в прибудові літ. А1-1 з погребом, загальною площею 12,7 кв.м.; з приміщеннями 1-1 в прибудові а-1, загальною площею 4,9 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди: ганок а2, вбиральня літ. Г, літня кухня з прибудовою літ. Б, б, замощення 1. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2023 року, виправлено описку допущену в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 серпня 2022 року, по справі № 204/4523/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі, замінивши в тексті рішення словосполучення «квартира АДРЕСА_3 » на «54/100 частини житлового будинку» та «квартира АДРЕСА_2 » на «46/100 частин житлового будинку». Таким чином, вказаним рішенням суду від 21.08.2023 у справі № 204/4523/21 майно, що знаходиться у спільній частковій власності, поділено між усіма співвласниками.

На даний час позивачка бажає припинити право спільної часткової власності на житловий будинок, а тому вона звернулася до суду.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про припинення спільної часткової власності та визнання права приватної власності- відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Орешин П.П. посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що судом не взято до уваги обставини, що мають значення для справи, не надано оцінку доказам, допущено суттєві порушення вимог діючого законодавства.

У відповідності до ст. 360 ЦПК України представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Григоренко А.В. подано відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки ОСОБА_1 , при звернені до суду з даним позовом, взагалі не зазначено жодних обставин, які б вказували на наявність порушення її прав відносно належного їй на праві власності нерухомого майна, його невизнання чи оспорювання іншими особами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 46/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09.02.2008, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-423. Реєстрацію вказаного майна за позивачем здійснено в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 20246734(а.с. 17-18).

При цьому, інші 54/100 частини будинку АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2403.

02.08.2022 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/4523/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі, позовні вимоги було задоволено частково та поділено в натурі відповідно до часток співвласників житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту 2 висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 5 травня 2022 року № 6987/6988-21. Виділено ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 з приміщеннями 2- 3, 2-4, 2-5 в прибудові літ. А1-1, загальною площею 38,2 кв.м.; з приміщеннями 2-1, 2-2 в прибудові літ. А2-1 з погребом, загальною площею 15,3 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди: ганок аЗ та душ літ. Ж. Виділено ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 з приміщеннями 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 в житловому будинку літ. А-1 з погребом, загальною площею 53,9 кв.м., з приміщеннями 1-2, 1-3 в прибудові літ. А1-1 з погребом, загальною площею 12,7 кв.м.; з приміщеннями 1-1 в прибудові а-1, загальною площею 4,9 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди: ганок а2, вбиральня літ. Г, літня кухня з прибудовою літ. Б, б, замощення 1 (а.с. 30-33).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2023 року, виправлено описку допущену в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 серпня 2022 року, замінивши в тексті рішення словосполучення «квартира АДРЕСА_3 » на «54/100 частини житлового будинку» та «квартира АДРЕСА_2 » на «46/100 частин житлового будинку» (а.с. 29).

Позивачка у позові ставить питання про припинення права спільної часткової власності та просить визнати за нею право приватної власності, оскільки після поділу домоволодіння в натурі вона не може зареєструвати право власності, що порушує її право на володіння та користування власністю.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку, з самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилася.

При поділі житлового будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 (провадження №61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі №310/7011/17 (провадження №61-7153св20).

Як вбачається із матеріалів справи, то фактично поділу майна з виплатою компенсації за належну частку майна, не відбулося, суд рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.08.2022 року по справі № 204/4523/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі - фактично визначив будівлі та споруди, які належить до частки власника кожної сторони та встановив порядок користування таким майном, то вимоги позивачки про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності задоволенню не підлягають, оскільки задоволення такої вимоги буде порушувати право володіння та користування власністю відповідача ОСОБА_2 .

Зі змісту статей 3,15,16 ЦК України випливає, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст.89 ЦПК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орешина Петра Петровича залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: