ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості заробітної плати, та компенсації за втрату частини заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування позову посилався на те, що 01 вересня 2016 року відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок, його переведено до Виробничого підрозділу «Іловайське БМЕУ» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». 17 березня 2017 року начальником Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» видано наказ №236/ДНД від 17 березня 2017 року «Про встановлення простою» з 20 березня 2017 року. 28 квітня 2017 року першим заступником начальника Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» видано наказ №645-113-1 від 28 квітня 2017 року «Про деякі питання діяльності РФ «Донецька залізниця», котрим передбачено скорочення штату та вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства. 16 травня 2017 року йому видано повідомлення про ліквідацію та виведення зі штатного розпису посади. 10 липня 2017 року в.о. начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» видано наказ №6683/ДН-ОС про припинення трудового договору (контракту) з 17 липня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до змісту цього наказу: позивач відмовилася від запропонованих вакансій; позивач отримує компенсацію за невикористані дні відпустки 6 днів; узгодження звільнення позивача з профспілковою організацією; позивач отримує одноразову грошову допомогу в розмірі 1 середньомісячного заробітку.Станом на час звернення до суду наказ про припинення трудового договору (контракту) не оскаржувався, як наслідок є чинним.

У день звільнення відповідач» повний розрахунок не провів, як наслідок, має перед ним не погашену заборгованість із заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Так, на день звільнення, відповідач мав заборгованість недоотриманої заробітної плати в розмірі 14 735,14 грн., з яких: 4 024,15 грн. за березень 2017 року; 2 200,69 грн. за квітень 2017 року; 756,93 грн. за травень 2017 року; 0,00 грн. за червень 2017 року; 7 753,37 грн. - за липень 2017 року. Також, у зв`язку з порушенням строків виплати доходів за березень-липень 2017 року відповідач має надати йому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд ухвалити рішення яким стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 735,14 грн., а також компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 14 683,32 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня до липня 2017 року у розмірі 14 735,14 гривень, з котрих: 4 024,15 грн. за березень 2017 року; 2 200,69 грн. за квітень 2017 року; 756,93 грн за травень 2017 року; 0,00 грн. за червень 2017 року; 7 753,37 грн. - за липень 2017 року (включаючи грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та грошову допомогу); компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 14 683,32 гривень з утриманням з цієї суми АТ «Українська залізниця» податків та інші обов`язкові платежів. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом норм процесуального права в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 14 683,32 грн., просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та стягнути компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 6041,40 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольнивши уточнену позовну заяву в оскаржуваній ними частині, помилково прийняв її до уваги, оскільки позов було подано ще 27 січня 2022 року та позивач не міг збільшити позовні вимоги 16 жовтня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 29 418,46 грн. та не перевищує тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно наказу №314/ос від 14 грудня 2009 року, 15 грудня 2009 року був прийнятий оператором очисних споруд 3 розряду очисних споруд Іловайського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства донецька залізниця. Згідно наказу №12/ос від 03 лютого 2010 року, того ж дня переведений машиністом насосних установок 4 розряду цеха каналізації.

Згідно наказу №273/а від 20 вересня 2012 року цех каналізації перейменований в Дільницю водопостачання та санітарно-технічного обладнання Дільниці каналізації.

Згідно Закону України від 23 лютого 2012 року №4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25 червня 2014 року ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» .

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року №303 та Наказом №п1-ос від 31 вересня 2016 року Іловайське будівельно-монтажне експлуатаційне управління ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом №384-Н РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15 березня 2017 року, наказом від 17 березня 2017 року №236/ДНД структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» егіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 20 березня 2017 року. В наказі встановлено оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки (окладу), встановленої працівникові за час простою згідно графіку роботи.

На підставі наказу в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №6683/ДН-ос від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади згідно з п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку зі скороченням штату. В наказі про припинення трудового договору зазначено про надання ОСОБА_1 , відповідно до ст. 44 КЗпП України, відповідних пільг і компенсацій, (підстава: наказ регіональної філії «Донецька залізниця» «Про деякі питання регіональної філії «Донецька залізниця» №645-НЗ-1 від 28 квітня 2017 року), а саме: компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року №938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано на АТ «Укрзалізниця».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61- 94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України, не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить їй від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у т.ч. з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з ст.2 цього Закону компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Окрім того, у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, провадження № 12-56гс21, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (з урахуванням змін та доповнень за постановами від 09 серпня 2001 року № 958 та від 31 березня 2003 року № 430) з наступними змінами: відповідно до п.4 Постанови КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін ("індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації поділений на 100.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач оскаржує рішення суду лише в частині стягнення із них компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 14683, 32 грн з посиланням виключно на те, що позивач збільшив свої позовні вимоги в цій частині 16 жовтня 2024 року, а суд першої інстанції, задовольнивши саме збільшені позовні вимоги, припустився порушень норм процесуального права, оскільки збільшити їх позивач мав право до 28 лютого 2022 року.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Розпорядженням Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)», відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ з Краснолиманського міського суду Донецької області на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

З матеріалів даної справи встановлено, що справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 05 жовтня 2023 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 05 жовтня 2023 року було визначено суддю Ісаєву Д.А. для розгляду даної справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» про стягнення заборгованої заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №219 від 10 вересня 2024 року про призначення повторного автоматизованого розподілу справи відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №236/379/22 на підставі рішення зборів суддів Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2024 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2024 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» про стягнення заборгованої заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати до розгляду та призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18) зазначала, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову корреспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

З матеріалів справи встановлено, що 16 жовтня 2024 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині компенсації та ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року заява про збільшення позовних вимог прийнята до розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Як наголосив Верховний Суд в постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16-ц, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується із прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог та, як наслідок , її задоволення.

Колегія суддів зауважує, що відповідач починаючи з 2022 року мав можливість сплатити заборгованість саме зі сплати заробітної плати (та компенсації за невикористану відпустку), що мало б наслідком звільнення його від сплати компенсації з порушення строків виплати.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида