Провадження №2/521/2371/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Онуфрієнко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з неї на свою користь 112 285,61 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Позов обґрунтований тим, що в період з 20.05.2022 року по 13.02.2023 року між сторонами укладалися договори позики, на підставі яких ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі на суму 112 285,61 грн. Грошові кошти відповідач отримувала шляхом здійснення грошових переказів на її картковий рахунок. 31.03.2023 року та 05.08.2023 року позивач направляв на адресу відповідача вимоги про повернення сум позики, однак вони були проігноровані відповідачем. Грошові кошти відповідачем не повернуті, що стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом для захисту своїх законних прав та інтересів.

Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України.

Відповідач про дату, місце та час судового засідання повідомлялась належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надала, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не надала.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в період з 20 травня 2022 року по 13 січня 2023 року ОСОБА_1 на картку/рахунок ОСОБА_2 , відкритої в АТ Приват Банк, перераховано грошові кошти на загальну суму 112 285,61 грн. Вказані обставини підтверджуються копіями платіжних інструкцій (а. с. 25-37).

Матеріали справи містять копії вимог про повернення позики, надіслані ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 31.03.2023 року (а. с. 38-67) та від 05.08.2023 року (а. с. 68-93).

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до суду наділені фізичні та юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права фактичним обставинам та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 направлені на повернення грошових коштів, отриманих відповідачем від позивача на підставі договору позики, та регулюються загальними засадами Цивільного Кодексу про договір та договір позики. При цьому, в межах даної справи позивач має довести, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_2 від позивача, були саме позикою із визначеним стороною обов`язком їх повернення.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 року у справі № 750/12/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 04 вересня 2020 року у справі № 552/6989/16-ц (провадження № 61-3683св19) зазначено, що "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 на підтвердження укладеного між сторонами договору позики та його умов, не надано ані договору позики, укладеного в письмовій формі, ані розписки на підтвердження укладення між сторонами саме договору позики.

Надані позивачем копії квитанцій до платіжних інструкцій містять лише відомості щодо перерахування ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_2 грошових коштів, при цьому, в призначенні платежу не міститься відомостей про те, що переказані грошові кошти є позикою.

На підтвердження позовних вимог про стягнення грошових коштів на підставі договору позики позивачем надано також вимоги про повернення позики, які надсилались на ім`я відповідача 31.03.2023 року та 05.08.2023 року.

Вказані докази для суду не можуть бути підставою вважати, що ці вимоги, пов`язані саме з поверненням грошових коштів, які були передані ОСОБА_2 позивачем у власність на умовах їх повернення, так як повинні оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами на підтвердження укладення саме договору позики, які в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд зауважує на тому, що зазначені вимоги надсилались позивачем не за адресою проживання відповідача. Так, відповідно довідки № М1-39594-ю/о від 22.02.2024 року Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєстрованою адресою місця проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 (а. с. 113). В той же час, із наданих позивачем вимог вбачається, що вони надсилались ОСОБА_2 за іншою адресою АДРЕСА_2 .

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що вимоги про повернення грошових коштів в порядку аб. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України не пред`явлені відповідачу, що також може свідчити про передчасність позовних вимог, враховуючи відсутність письмових доказів на підтвердження умов повернення грошових коштів відповідачем.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення позики не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики із визначеними договором умовами повернення відповідачем грошових коштів.

Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позов ОСОБА_1 є необгрунтованим та таким, який задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в позові в повному обсязі, витрати позивача на оплату судового збору стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 626, 628, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 158, 258-259, 267, 268, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року.

Суддя: Ю.В. Тополева