ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9575/24 Справа № 932/812/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди . В якому просить стягнути із державного бюджету на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та витрати на оплату правничої допомоги. В обґрунтування позову представник позивача, зазначає, що 28 квітня 2021 року інспектором УПП в Дніпропетровській області Краснокутською В.В. відносно позивачки, складено протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №932/5557/21 від 06.08.2021 провадження відносно позивача закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі 932/5031/21 від 09 серпня 2021 іншого учасника ДТП ОСОБА_2 визнано винним у спричиненні ДТП, учасником якої була позивач. Таким чином, н позивача безпідставно складено протокол, у зв`язку із чим вона зазначала моральної коди, яка виразилася у негативних емоціях, переживаннях, сильному душевному хвилюванні, стресі, постійному психологічному дискомфорті, обмеження звичного ритму життя, витрачання часу на пошук захисника, відвідування суду та судових засідань. Відповідачем подано відзив на позовну заяву мотиви якого зводяться до того, що протокол про адміністративне правопорушення є лише доказом у справі про адміністративне правопорушення. Поліцейський діяв в межах наданих йому повноважень, його дії є законними, неправомірними не визнавались. Позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння моральної шкоди. Зазначає, що норми ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до даних відносин не застосовуються. Покликалася на постанову ВС від 21.10.2020 у справі №312/262/18 за яким сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (а.с.1-6)

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди - відмовлено (а.с. 68-69.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.74-81).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2021 року інспектором УПП в Дніпропетровській області, лейтенантом поліції Краснокутською В.В., відносно ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до вказаного протоколу 28.04.2021 року о 17 год. 08 хв. в м. Дніпро, по вул. Аеропортівська, в районі електроопори №38, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху праворуч, не впевнилась в безпечності та скоїла зіткнення з автомобілем марки «МАН», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із напівпричепом, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , при ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушила вимоги п. 10.1 «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року, тобто вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №932/5557/21 від 06 серпня 2021 року провадження відносно позивача закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно вказаної постанови встановлено, що ОСОБА_1 не покидала межі лівої смуги руху, яку вона попередньо обрала для руху, навіть в момент виїзду та руху по перехрестю з кільцевим рухом.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі 932/5031/21 від 09 серпня 2021 року іншого учасника ДТП ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодного обґрунтування факту завдання їй моральної шкоди - понесення душевних страждань, порушення її нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно приписів абзацу другого ч.3 вказаної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Згідно п.2 ч.1 ст.2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ст.3 вказаного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.5 ст.4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до приписів ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13.02.2019 у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)).

За правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону №266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу та, чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Разом із тим, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (п.90).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 01.04.2021 в справі «Фарзієв та інші проти України» (заява №63747/14 та 23 інших) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення і постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

Із зазначених вище норм законодавства вбачається, що такі стосуються виключно шкоди, завданої посадовими і службовими осами органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В частині відносин, які виникають із факту притягнення особи до адміністративної відповідальності, підставою відшкодування моральної шкоди є: незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскації майна, незаконне накладення штрафу.

Проте, виконуючи приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц. Хоча вказана справа стосувалася відшкодування шкоди заподіяної прокурором, якого визначено у диспозиції ст.1176 ЦК України та згадуваному вище законі, проте її висновок є загальним та стосується усіх випадків «закриття справи про адміністративне правопорушення», при цьому ВС не вказує навіть на необхідність наявності реабілітуючих підстав закриття провадження. Крім того, такий висновок застосовується Верховим Судом незалежно від суб`єкта, який ініціював провадження про адміністративне правопорушення.

Суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача дає йому підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону №266/94-ВР.

Разом із тим відповідно до ч.5 ст.4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Викладене узгоджується із приписами ст.23 ЦК України та відповідає вимогам розумності і справедливості.

У даній категорії справ позивач повинен обґрунтувати та довести факт завдання йому моральної шкоди. І у випадку такого доведення, враховуючи, що така завдана незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, така шкода підлягає відшкодуванню.

Однак, як вбачається із матеріалів позивачем не наведено жодного обґрунтування факту завдання їй моральної шкоди - понесення душевних страждань, порушення її нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, факт закриття справи про адміністративне правопорушення, може становити достатню справедливу сатисфакцію, а задоволення позову у даному випадку може привести до безпідставного збагачення позивача.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: