КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10650/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Мицик Ю. С.

від 19 лютого 2024 року

у цивільній справі № 753/2416/16 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_5

про визнання права та стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із відповідачами та третьою особою є співвласниками садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою. Вказаний будинок є житловим, загальною площею 711,5 кв. м, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного зі співвласників та поділений на шість ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку у цокольному поверсі.

Вказував, що він позбавлений можливості користуватися своєю відокремленою частиною садового будинку - квартирою, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні сходами вказаного садового будинку, які належать на праві власності іншим особам. Крім того, ОСОБА_3 здійснюючи недобросовісно свої права власника належної йому частки садового будинку, чинить йому перешкоди у користуванні електричною енергією, шляхом відключення від електромережі ПАТ «Київенерго», захоплення електрощитової та встановлення на ній замка та охоронців. Такі дії ОСОБА_3 на переконання позивача, призвели до неможливості використання свого майна для проживання та спричинили матеріальні збитки, оскільки у його квартирі було відсутнє світло та опалення, сильні морози взимку пошкодили приміщення та систему водопостачання та водовідведення, зіпсували оздоблення приміщення, позбавили його можливості проживати у будинку, здавати його в оренду та отримувати від цього дохід.

Стверджує, що ОСОБА_3 ввів в оману працівників ПАТ «Київенерго» щодо права представляти його інтереси, переоформив на себе договір про користування електроенергію в будинку та особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_6 , що в подальшому призвело до відключення всіх приміщень, належних Кравченкам від електропостачання. Із вини ОСОБА_3 , його чисельних та умисних дій, він не міг до літа 2016 року отримувати у своїй квартирі електроенергію від зовнішньої електромережі.

Стверджував, що неправомірні дії ОСОБА_3 у 2013-2015 роках, позбавили його доходу, який лише за 2014 рік склав 50 000,00 грн (12 місяців по 4 500,00 грн), які позивач планував і повинен був отримати від здачі в оренду своїх приміщень будинку (упущена вигода).

Посилаючись на порушення вимог статей 15, 16, 22, 391, 392 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати за ним право доступу виключно з метою ремонту або профілактичного обслуговування до розміщених в інших приміщеннях цього садового будинку ліній комунікацій та обладнання (водопровід, каналізація, електрокабель), у присутності власників цих приміщень чи їх представника, без права використання цих приміщень в якості складу для зберігання власних речей чи інших потреб, та на прохід по сходах на другий та третій поверхи садового будинку, які знаходяться у власності інших осіб з метою входження до своєї частини садового будинку, проходу до своєї частини будинку, відвідування у присутності власника або його представника інших частин будинку, що знаходиться у власності цих осіб, у тому числі для проходження до своєї частини садового будинку третіх осіб, які проходять до його частини садового будинку;

- стягнути з відповідача ОСОБА_3 , компенсацію частини збитків, спричинених позивачу неправомірними діями - захопленням електрощитової на першому поверсі садового будинку та відключення від електромережі частин садового будинку, яка належить позивачу, у сумі 50 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні немайнових вимог до відповідачів і невірно встановлених обставин щодо одноособового права власності позивача ОСОБА_1 на подароване виключно позивачеві майно (12/100 частин садового будинку 131) за договором дарування від 23 грудня 2008 року, скасувати та задовольнити позовну вимогу шляхом визнання за ОСОБА_1 , власником 12/100 частин садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , права на доступ виключно з метою ремонту чи профілактичного обслуговування до розміщених в інших приміщеннях цього садового будинку 131 ліній комунікацій та обладнання (водопровід, каналізація, електрокабель) у присутності власника цих приміщень або його представника. Покласти на відповідачів судові витрати по справі.

Апелянт вказує, що він не має можливості через захоплену і зачинену на замок електрощитову на першому поверсі нормально, з дотриманням всіх технічних і естетичних вимог, завести і під`єднати свій електрокабель до розподільчої коробки і електровимикачів, які містяться в електрощитовій на першому поверсі будинку, а також здійснити на постійній основі ( а не як тимчасове облаштування) заведення і розподіл кабелів позивача з цокольного поверху до другого поверху і до горища для облаштування зовнішнього освітлення на сходах та горищі. Судом невірно встановлені обставини справи та невірно визначені спірні правовідносини, адже суд посилається на обставини, встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року (справа № 753/21685/17), однак позивач не погоджується з такими обставинами, оскільки позивач особисто участі у даній справі не брав, і не зміг таке рішення своєчасно оскаржити. Вважає, що він не є спільним власником будинку, а лише одноосібним власником відокремленої йому за договором дарування частини цього будинку.

Вважає також, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що у пункті 1 договорів як дарування так і купівлі-продажу від 23 грудня 2008 року сторони домовились про відчуження саме конкретних відокремлених в натурі приміщень спірного будинку, які у сукупності складали 12/100 частин цього будинку, а не частки у праві власності на весь садовий будинок.

Також вважає, що судом не взято до уваги, що рішенням у справі №753/21685/17 встановлена та обставина, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , чинили перешкоди ОСОБА_2 у користуванні електромережами будинку й така обставина не підлягала доведенню у межах розгляду цієї справи. Вважає, що ця обставина стосується усіх ОСОБА_2, у тому й числі позивача.

Стверджує, що судом першої інстанції безпідставно відхилено в якості доказів на підтвердження позовних вимог письмову переписку ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури, доповнення ОСОБА_3 до заяви про забезпечення позову, доповнення до заяви ОСОБА_3 . Начальнику Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві Деркача О. М. від 23 жовтня 2013 року.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Звертав увагу суду на те, що прохальна частина апеляційної скарги (перший абзац на арк. 12 апеляційної скарги ід 08.04.2024 р.)не відповідає прохальній частині позовної заяви від 05.02.2016 р. з якою ОСОБА_1 та його адвокат Мельник О. М. звернулись до суду першої інстанції (п. 2 у першому абзаці на арк. 10 позовної заяви). Таким чином, вимоги викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі від 8.04.2024р. не відповідають вимогам, викладеним ним у позовній заяві від 05.02.2016 р., що згідно ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України фактично унеможливлює задоволення такої апеляційної скарги.

Вважав, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб правого захисту у поданій ним апеляційній скарзі, є неефективним (неправильним), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Оскільки він, ОСОБА_3 , договір дарування від 23 грудня 2008 року не підписував, подарунок від дарувальника не отримував, будь-яких обов`язків або зобов`язань на себе за таким договором (як обдарована особа) не брав, а тому вимоги позивача про захист його прав, набутих на підставі такого договору, не можуть бути пред`явлені до нього, ОСОБА_3 , як особи яка не є зобов`язаною за таким договором.

Зазначав, що позивача від електропостачання не відключав, електровимикачі не вимикав і навіть не знає де вони знаходяться, не має доступу до електрощитової, оскільки не є кваліфікованим працівником з відповідною категорією доступу до електроустановок. Протилежні висновки, викладені в апеляційній скарзі позивачем, є бездоказовими і необґрунтованими. Позивач ОСОБА_1 , який отримав власність 12/100 частин будинку НОМЕР_1 у подарунок від ОСОБА_6 за договором дарування від 23.12.2008 р., не мав договору на електропостачання власної частини будинку до жовтня 2016 року включно. Договір з постачальником електроенергії (ПАТ «Київенерго») ОСОБА_1 уклав тільки у жовтні 2016 р., коли ПАТ «Київенерго» добровільно виконало рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.03.2015р. у справі № 666/6260/14-ц, прийнятого на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Таким чином, до жовтня 2016р. позивач ОСОБА_1 не мав законного права споживати електроенергію в будинку НОМЕР_1 від загальної електромережі відповідно до абз. першого-другого ст. 26 Закону України «Про електроенергію», оскільки не мав договору з постачальником електроенергії.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що за відсутність електроенергії у його частині будинку відповідає відповідач ОСОБА_3 , який нібито чинить йому перешкоди у користуванні електроенергією та електричними мережами у будинку НОМЕР_1 , є необґрунтованим та не підтвердженим ані доказами ані законодавчими нормами, оскільки апелянт не чинить перешкод ОСОБА_1 у приєднанні його частини будинку (квартири) до електромережі, не перешкоджає останньому користуватись електрощитовою будинку № 13 та місцями загального призначення у будинку НОМЕР_1 (сходами, сходовими клітинами, допоміжними приміщеннями тощо).

Вважає, що даний позов поданий ОСОБА_1 штучно, про що зокрема свідчить і завідомо неправдиво вказана адреса відповідача ОСОБА_3 у м. Харків, з метою створення штучної преюдиції та уникнення відповідальності за досі невиконані перед ОСОБА_3 зобов`язання (сплатити свою частину коштів на облаштування відповідного державним будівельним нормам електропостачання дубинку НОМЕР_1 ) за Колективним договором від 2 грудня 2012р.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказував, що він особисто не проживає в будинку з 2015 року, перешкоди чинити ОСОБА_1 фізично не може, оскільки буває в будинку дуже рідко - декілька разів на рік. Твердження позивача про охоронців, відключення електроенергії, вимкнення вимикачів, неможливість встановити йому інше електричне обладнання є нічим іншим, як його вигадки, оскільки нічого подібного ні він, ні ОСОБА_3 не робили. Зазначав, що ОСОБА_1 переїхав до будинку лише у 2022 р., а тому він не може стверджувати про те, які дії відбувались в будинку до його вселення. Електрощитова була введена в експлуатацію ПАТ «Київенерго» одночасно із КТП, в 2015 році, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приєднались до неї у жовтні 2016 року на виконання рішення суду від 24 березня 2015 року, жодних перешкод у приєднанні до неї немає. До жовтня 2016 року у позивача не було договору з електропостачальником (ПАТ «Київнерго»), а тому у останнього не було законних підстав для споживання електроенергії у будинку НОМЕР_1 .

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказує, що позивач ніколи не звертався до неї щодо надання доступу до певних приміщень або мереж з метою виконання робіт по встановленню додатково електрообладнання, на які він посилається у скарзі, для додаткового електроживлення його квартири (частини будинку) його брат, ОСОБА_2 самовільно встановив у будинку навіс із сонячними панелями. Позивачу не чиняться перешкоди у користуванні електромережами відповідачами, при цьому, що ОСОБА_3 не проживає у будинку із осені 2015 року, а ОСОБА_4 із весни 2015 року.

Зазначала, що після прийняття електричних мереж на баланс компанії ДТЕК ПАТ «Київенерго» (ПАТ «Київські електричні мережі») було запропоновано ДТЕК кожному із співвласників, тобто ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та Квавченкам укласти договори електропостачання та під`єднати свої частини будинку (квартири) до такої збудованої електромережі, у якій були зарезервовані обсяги потужності для кожного із співвласників.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договори з ПАТ «Київенерго» восени 2015 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2016 році. Після укладення договорів була надана напруга належної якості у квартири як позивача так і відповідачів. Позивача ніхто не відключав від електропостачання, а також ніхто не заважав користуватись електричними мережами будинку.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримав із викладених у ній підстав та доводів, пояснив, що хоче отримати дозвіл на доступ до всіх приміщень (квартир) співвласників будинку, в яких розташовані лінії комунікацій та обладнання (водопровід, каналізація, електрокабель), виключно з метою ремонту або профілактичного обслуговування.

Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги не заперечував, адже визнавав позов у суді першої інстанції. Пояснив, що він підписував колективний договір для облаштування трансформаторної станції, проте в подальшому, внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , квартири, що належать Кравченкам були відключені від мереж електропостачання.

Інші учасники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Судом відповідно до правила частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 753/21685/17 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на безоплатне постійне користування приміщеннями загального призначення, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення, про стягнення витрат на усунення недоліків майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про зобов`язання утриматись від дій, що порушують право, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном, визнано такими, що не потребують доведення, адже особи, щодо яких встановлені ці обставини беруть участь у цій справі.

Зокрема, Верховний Суд постановою від 07 лютого 2024 року у вказаній справі № 753/21685/17 касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси скасував та у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_2 відмовив. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасував. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 800,00 грн, стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 800,00 грн. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року залишив без змін (ЄДРСР № 116955537).

Судовими рішеннями у справі № 753/21685/17 встановлено наступні обставини.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку КВ № 135030, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2005 року № 5-5622 (ВСІ № 084202), ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,0637 га, розташована по АДРЕСА_5 .

Розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві від 18 листопада 2005 року № 871 ОСОБА_6 надано дозвіл на знесення існуючого садового (дачного) будинку і будівництво господарським способом нового садового (дачного) будинку у АДРЕСА_6 .

Розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві від 10 квітня 2007 року № 331 затверджено акт про прийняття в експлуатацію садового (дачного) будинку згідно з виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна технічним паспортом на садовий (дачний) будинок від 02 березня 2006 року по АДРЕСА_7 , на ділянці АДРЕСА_1, забудовником якого є ОСОБА_6

07 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2007 року у цивільній справі № 2а-197/2007 видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_6 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 712,6 кв. м.

23 грудня 2008 року між ОСОБА_6 (дарувальником) та ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 (обдаровуваними) укладено договір дарування 48/100 частини вказаного садового будинку, згідно з умовами якого дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли у дар 48/100 частини (по 12/100 кожен) садового будинку АДРЕСА_1 .

Частина, яка дарується ОСОБА_2 , складається із: 1/2 частини сходової клітини 1/13,1 кв. м; 1-7/24,8 кв. м, 1-11/16,7 кв. м, 1-13/8,7 кв. м. - житлові; 1-8/1,3 кв. м - вбиральня; 1-9/11,1 кв. м - кухня; 1-10/3,4 кв. м - ванна; 1-12/13,9 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.2 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_9 , складається із: 1/2 частини сходової клітки 1-28/8,5 кв. м; 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв.м, 1-40/24,3 кв. м - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня; 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами.

Частина, яка дарується ОСОБА_1 , складається із: 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-22/27,4 кв. м, 1-24/11,1 кв. м, 1-26/16,6 кв. м, 1-27/19,8 кв. м - житлові, 1-23/1,5 кв. м - вбиральня; 1-25/3,2 - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.4 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_10 , складається з: 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, - житлові; 1-21/1,3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.5 договору).

23 грудня 2007 року між ОСОБА_6 (дарувальником) та ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 (обдаровуваними) укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким дарувальник ОСОБА_6 подарував обдаровуваним ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 48/100 від 0,6737 га земельної ділянки по АДРЕСА_2 (по 12/100 кожному).

23 грудня 2008 року між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) укладено договори купівлі-продажу 12/100 частин зазначеного вище садового будинку та 12/100 від 0,6737 га земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_4 , складається з: 1/2 частини сходової клітини 1-28/8,5 кв. м; 1-29/24,3 кв. м - коридор, 1-33/3,1 кв. м - ванна, 1-34/1,4 кв. м - вбиральня; 1-30/27,6 кв. м, 1-31/11,3 кв. м, 1-32/16,2 кв. м - житлові, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.1 договору).

04 березня 2010 року між ОСОБА_10 (продавцем) та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу 12/100 частин зазначених вище садового будинку та земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_5 , складається із: 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, 1-19/16,4 кв. м - житлові; 1-21/1,3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор (пункт 2 договору).

17 березня 2012 року між ОСОБА_9 (продавцем), від імені якої діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності, та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договори купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку та земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_3 , складається з: 1/2 частини сходової клітки 1-28/8,5 кв. м, 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня, 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 4 договору).

Згідно з технічними паспортами на садовий будинок АДРЕСА_1 , копій технічних документів з інвентаризаційної справи на цей будинок, наданих Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що спірний будинок є закінченим будівництвом цегляним триповерховим будинком (третій поверх - мансарда) з цокольним поверхом, фактично поділеним на шість ізольованих квартир, які перебувають у володінні та користуванні співвласників відповідно до належних їм часток, а саме: ОСОБА_6 належить трикімнатна квартира на першому поверсі; ОСОБА_2 належить трикімнатна квартира на першому поверсі; ОСОБА_1 належить трикімнатна квартира на другому поверсі; ОСОБА_5 належить трикімнатна квартира на другому поверсі; ОСОБА_4 належить трикімнатна квартира на третьому поверсі; ОСОБА_3 належить трикімнатна квартира на третьому поверсі.

05 березня 2010 року ОСОБА_6 уклав з Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» договір про користування електричною енергією № 0 та на нього було оформлено особовий рахунок про постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 28 цього договору він укладається на три роки, набуває чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення.

02 грудня 2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_1 , від імені яких діяв ОСОБА_2 на підставі довіреностей, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено колективний договір, метою якого є забезпечення електропостачання спірного будинку.

Вказаним договором сторони врегулювали відносини щодо встановлення комплексної трансформаторної підстанції (КТП) потужністю 60-100 кВт, а саме: отримання технічних умов, проектування, узгоджень, монтажних робіт, подачі напруги, укладення договору на електропостачання/користування електричною енергією, вчинення інших необхідних дій (пункт 1 договору).

Згідно з умовами, визначеними пунктом 2 колективного договору, ОСОБА_3 доручено виступити від імені сторін єдиним замовником щодо здійснення таких дій: отримання технічних умов в ПАТ «Київенерго», для чого йому надаються права подавати та приймати від імені сторін всі необхідні документи, розписуватись в усіх необхідних випадках, укладати договори з проектною організацією, здійснювати всі інші необхідні дії по представництву сторін; укладення договору з проектною організацією на проектування та отримання необхідних узгоджень встановлення КТП; укладення договору на виконання монтажних робіт по прокладенню кабельних ліній і встановленню КТП, виконання інших необхідних для встановлення КТП робіт; підписання договору на електропостачання/ користування електричною енергією; внесення оплати за договорами, прийом виконаних робіт, підписання всіх необхідних документів.

Сторони договору узгодили, що будуть здійснювати фінансування робіт спільно, згідно з укладеними ОСОБА_3 договорами, тексти яких перед підписанням мають бути погоджені усіма сторонами, розділивши вартість робіт (етапів робіт) на рівні частки між сторонами (пункт 3 колективного договору).

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 оскаржували окремі пункти колективного договору в судовому порядку з підстав відсутності їх згоди на передачу своїх повноважень за довіреністю в порядку передоручення третій особі ОСОБА_3 (справа № 666/5497/14-ц). Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 листопада 2014 року у справі № 666/5497/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 30 квітня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_3 замовив та оплатив роботи та послуги, передбачені колективним договором, а саме: отримав від ПАТ «Київенерго» технічні умови, замовив та отримав проектно-кошторисну документацію з електропостачання будинку АДРЕСА_1 , якою передбачена установка комплексної трансформаторної підстанції КТПС-160/10/04-УІ та підключення її до магістральної електромережі, у встановленому порядку погодив проектно-кошторисну документацію та організував проведення монтажних робіт з установки КТП та підключення до неї своєї квартири, квартир ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та сходових клітин 2 і 3 поверхів.

08 жовтня 2013 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією № 0 та на нього було оформлено особовий рахунок про постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2013 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підписали додаток № 1 до договору про порядок володіння та користування спільним майном від 06 листопада 2012 року, яким зафіксували, що ОСОБА_3 виготовив електрощитову, яку розмістив на першому поверсі будинку, та уклав з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією на електропостачання своєї частини будинку.

За умовами цього договору його сторони домовились, що належна ОСОБА_3 . електрощитова передається безвідплатно у їх спільну сумісну власність, при цьому ОСОБА_3 надає ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право користування електричною енергією та здійснює їх під`єднання до електрощитової.

З 2012 року між сторонами почали виникати непорозуміння з приводу технічного стану інженерних мереж і комунікацій спірного будинку, що переросло у тривалий особистісний конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Наслідком цього конфлікту стало те, що частини будинку, які належать ОСОБА_2 та членам його родини, не були підключені до комплексної трансформаторної підстанції КТПС-160/10/04-УІ, у зв`язку з чим електропостачання квартир ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинилося.

18 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ «Київенерго» із заявою, у якій просив поновити його законне право на користування електроенергією за адресою спірного будинку.

Листом від 08 січня 2014 року ПАТ «Київенерго» повідомило ОСОБА_6 про укладення договору про користування електричною енергією з ОСОБА_3 та про те, що електропостачання за вказаною адресою не припинялось.

З жовтня 2013 року електропостачання у належних ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартирах було відсутнє, на повторне звернення ОСОБА_6 щодо продовження строку дії договору про користування електричною енергією від 05 березня 2010 року № 0 ПАТ «Київенерго» відмовило.

21 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклав із сусідом ОСОБА_11 договір про тимчасове надання послуг споживання електроенергії, відповідно до якого ОСОБА_11 погодився прокласти до належної відповідачу частини будинку електричний кабель та подавати обмежену кількість електроенергії для часткового освітлення кімнат та роботи електропомпи опалювального котла.

ОСОБА_6 , не погоджуючись з діями ПАТ «Київенерго» щодо переоформлення договору про користування електричною енергією та особового рахунку на ім`я ОСОБА_3 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом про порушення прав споживача на послуги з електропостачання та відшкодування шкоди (справа № 757/2109/14-ц), проте рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 49-51).

Судовим рішенням установлено, що строк дії договору про користування електричною енергією від 05 березня 2010 року № 0, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Київенерго», закінчився 05 березня 2014 року (пункт 28 цього договору). При цьому суд указав, що умови договору про користування електричною енергією від 05 березня 2010 року № 0 не передбачають автоматичного продовження дії договору більш ніж на один рік після закінчення трирічного терміну його дії. Листом від 10 лютого 2014 року ПАТ «Київенерго» письмово повідомило ОСОБА_6 про небажання продовжувати строк дії договору про користування електричною енергією від 05 березня 2010 року № 0.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, спадщину після його смерті прийняв ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зверталися до Дніпровського районного суду м. Херсона з позовом до ПАТ «Київенерго» з вимогами про спонукання укласти договір про стандартне приєднання до електромереж спірного будинку (справа № 666/6260/14-ц). Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 березня 2015 року, з врахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області 01 липня 2015 року, позов задоволено частково, а саме: визнано дії ПАТ «Київенерго» неправомірними; зобов`язано відповідача укласти з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 окремі договори про стандартне приєднання їх електроустановок до електромереж; стягнуто моральну шкоду (ЄДРСР № 46172248, № 43351797).

Із судового рішення встановлено, що 18 квітня 2014 року та 23 квітня 2014 року позивачі звернулись до ПАТ «Київенерго» із заявами про стандартне приєднання електроустановок споживача до електричних мереж і долучили до заяв документи, що передбачені Типовим договором про приєднання. Листами ПАТ «Київенерго» від 16 липня 2014 року та від 02 грудня 2014 року їм відмовлено у задоволенні вимог.

На час звернення до суду енергозабезпечення всього будинку здійснюється на підставі договору на користування електричною енергією, який укладено ПАТ «Київенерго» 08 жовтня 2013 року з одним із співвласників будинку ОСОБА_3 , що порушує права інших споживачів.

Встановивши, що ПАТ «Київенерго» не вбачало жодних перешкод для укладення окремих договорів про користування електричною енергією з кожним із співвласників, а майно співвласників виділено в натурі (окремі ізольовані квартири), суд, пославшись на пункти 3.5, 7 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, згідно з якими енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу в укладенні договору, а для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об`єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією, дійшов висновку про покладення на ПАТ «Київенерго» обов`язку укласти договори на надання послуг у сфері електропостачання.

На підставі цього судового рішення ОСОБА_1 у 2016 році уклав з ПАТ «Київенерго» договір про стандартне під`єднання належної йому частини будинку (квартир) до електричних мереж.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. Проте, доводи позивача щодо вчинення відповідачами перешкод у користуванні електричними мережами, які забезпечують електропостачання будинку та квартир, що у ньому розташовані, шляхом захоплення ОСОБА_3 електрощитової та утримання її під замком чи під охороною, не знайшли свого підтвердження, як і доводи щодо наявності перешкод у користуванні сходами між другим та третім поверхами та електрощитовою чи електромережами будинку. З огляду на таке, а також ураховуючи, що відповідачі ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 отримали у своє володіння та користування фізично відокремлену частину майна, й саме на них покладається обов`язок по його обслуговуванню та ремонту, суд дійшов висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про надання йому права доступу до приміщень (квартир) інших співвласників з метою ремонту та профілактичного обслуговування ліній комунікацій та обладнання, є явно необґрунтованою. Відмовляючи у частині вимог про визнання права на майбутнє, суд виходив із того, що за результатами розгляду цієї справи судом не встановлено фактів, які б свідчили про реальну ймовірність порушення права користування співвласника будинку - ОСОБА_1 нерухомим майном, діями відповідачів, яке підлягало б превентивному захисту, на підставі частини другої статті 386 ЦК України.

Щодо вимог про відшкодування збитків (упущеної вигоди), суд виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив факту наявності збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням (неправомірними діями ОСОБА_3 ) і збитками, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині стягнення з ОСОБА_3 на його користь 50 000,00 грн збитків пов`язаних з упущеною вигодою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, й ураховуючи межі апеляційного оскарження та доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Із способів захисту цивільних прав та інтересів, що визначені статтею 16 ЦК України, позивачем для захисту обрано такий спосіб як визнання права.

Такий спосіб захисту застосовується у разі, коли наявність у особи конкретного суб`єктивного права піддається сумніву, суб`єктивне право оспорюється, заперечується або ж існує реальна погроза таких дій. Визнання права є способом усунення невизначеності у взаєминах суб`єктів, необхідних умов для його реалізації і запобігання з боку третіх осіб діям, які перешкоджають його нормальному здійсненню.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

З огляду на наведене, ураховуючи, що вимога про визнання права по суті звернена не до відповідача, а до суду, який повинен офіційно підтвердити на явність чи відсутність у позивача спірного права, у межах даної справи позивач, вимагаючи визнання за ним права на доступ до ліній комунікацій, що знаходяться у приміщеннях, що належать іншим співвласникам, мав довести як належність йому такого суб`єктивного права на доступ так і факт його порушення відповідачами.

У контексті спірних правовідносин право на доступ до комунікацій, що розташовані у приміщеннях належних іншим власникам, є нічим іншим, як сервітутом - правом користування чужим майном (сервітут), що може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України).

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц (провадження № 61-4025св18)).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України)

Доказів на підтвердження належності (встановлення на підставі закону, договору, судового рішення) позивачу сервітуту на користування приміщеннями, що належать відповідачам, з метою доступу до ліній комунікації, у ході розгляду справи позивачем не подавалось, за змістом позовної заяви та його доводів на обґрунтування позовних вимог, таке право у позивача відсутнє.

Оскільки за відсутності такого права воно й не може бути визнане за позивачем, суд першої інстанції правильно виснував, що вимоги про визнання права на доступ до доступ до комунікацій, що розташовані у приміщеннях належних іншим власникам, є явно необґрунтованими.

Доводи про помилковість прийняття судом до уваги обставин встановлених судовими рішеннями у справі № 753/21685/17 відповідно до правила частини четвертої статті 82 ЦПК України, з огляду на те, що позивач не приймав участі у вказаній справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні, адже відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України відповідні обставини щодо осіб які приймали участь у тій справі та із якими позивач не погоджувався, могли бути ним спростовані у загальному порядку, чим позивач не скористався.

Так само як є помилковими доводи позивача про те, що встановленні рішення у справі №753/21685/17 обставини щодо вчинення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перешкод у користуванні електромережами будинку ОСОБА_2 , свідчать про встановлення обставини вчинення перешкод щодо всіх ОСОБА_2, у тому числі позивача, адже обставини вчинення перешкод ОСОБА_1 не були предметом доведення у тій справі, й підлягали доведенню останнім у межах саме цієї справи.

Доводи апеляційної скарги щодо також про те, що позивач не є спільним власником будинку, а лише одноосібним власником відокремленої йому за договором дарування частини цього будинку, не відповідають наявним у матеріалах доказам та встановленим на їх підставі обставинам, щодо перебування будинку у спільній частковій власності позивача та відповідачів.

Доводи апеляційної скарги що ґрунтуються на ст. 391 ЦК України щодо порушення прав позивача як власника майна колегією суддів відхиляються, адже ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень цивільного законодавства щодо обраного способу захисту та положень цивільного процесуального закону щодо обов`язку доведення обставин, на які посилається позивач, як підставу задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Мета, яку переслідує позивач, підстави його позову, надані докази вказують на те, що він у суді захищає свій майновий інтерес і прагне отримати доступ до ліній комунікацій та обладнання, що розміщені у приміщеннях належних відповідачам.

Порядок й підстави надання такого права визначаються положеннями ст.ст. 402-404 ЦК України про сервітут.

Відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту лише у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

Отже ураховуючи, що право доступу, про визнання якого подано позов, у позивача відсутнє, останній у разі недосягнення домовленості щодо такого доступу із відповідачами не позбавлений права звернутись до із відповідним позовом до суду, за умови, що потреби позивача неможливо забезпечити в інший спосіб (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 463/2640/21 (провадження № 61-8712св23)).

У частині вимог щодо доступу до сходів 2го та 3го поверхів, а також вимог про відшкодування збитків, рішення не оскаржується, відповідно апеляційним судом не переглядається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду усталеній практиці Верховного Суду колегією суддів до уваги не приймаються, адже за встановлених у цій справі обставин не знайшли свого підтвердження, як і доводи щодо порушення житлових прав позивача.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко