Номер провадження: 22-ц/813/4464/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган Опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Бабенка Сергія Сергійовича

на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року, постановлену Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Аліної С.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган Опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, про встановлення опіки,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року, якою провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган Опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, про встановлення опіки закрито на підставі п. 2, 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Бабенка С.С. просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року про закриття провадження як незаконну та необґрунтовану скасувати та направити справу для продовження розгляду до Суворовського районного суду м. Одеси.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, взяв за основу заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/325/17 від 27.03.2017 та наявність посвідчення, виданого Дільничним Судом м. Ейленбург Відділ сімейних справ від 26.04.2022 № 56F 43/22 про призначення ОСОБА_1 опікуном дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скаржник вважає таке обґрунтування недостатнім для закриття провадження, оскільки відсутнє рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили в Україні; в наявному рішенні іноземного суду інший предмет позову та інші учасники справи; заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/325/17 від 27.03.2017 тих самих відповідачів позбавлено батьківських справ щодо інших дітей.

Щодо наявності рішення іноземного суду щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то скаржник зазначає, що сама по собі наявність рішення іноземного суду не є підставою для його виконання на території України (ст. 462, 463, 470 ЦПК України), а тому не може розглядатися як підстава для закриття провадження у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Крім того, у вказаних справах, на які послався суд, різні сторони, питання вирішується щодо ОСОБА_4 , а по рішенню іноземного суду ОСОБА_5 , і рішенням іноземного суду лише встановлено батьківську опіку, предметом же теперішньої справи - позбавлення батьківських прав, тобто заявлені дві вимоги, одна з яких не була вирішена жодним судом, в тому числі іноземним, на що помилково посилається суд.

Щодо врахування заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/325/17 від 27.03.2017, то воно стосувалося іншої дитини та іншого батька дитини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки її представник повістку отримав 18.10.2024 21:39:43 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 205 зв).

Відповідачка ОСОБА_2 вважається повідомленою у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (повернення судової повістки-повідомлення з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», якою є адреса відповідача, встановлена у визначеному ч. 7 ст. 187 ЦПК України порядку) (а.с. 61, 206, 207), до судового засідання не з`явилася.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади про розгляду справи, оскільки згідно запиту до Демографічного реєстру вказана особа не значиться.

Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради повідомлений як користувач Електронного суду, про що свідчить Довідка про доставку електронного документу 18.10.2024 21:39:43.

Вказане у відповідності до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої вказаної статті); якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами (пункт 2 частини першої вказаної статті).

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Крім того, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами».

Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 (позивач) вийшла заміж за ОСОБА_7 . У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 11 грудня 1989 року та свідоцтвом про встановлення батьківства НОМЕР_2 від 11 грудня 1989 року.

21 травня 1996 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 21 травня 1986 року.

Пізніше ОСОБА_6 вийшла заміж вдруге за ОСОБА_9 та обрала прізвище чоловіка, що підтверджується довідкою № 287/02-87 від 26 липня 2007 року.

12 травня 1999 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (далі - Позивач) було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 12.05.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 , яка, як зазначалось вище, є дочкою позивачки, вийшла заміж за ОСОБА_10 та обрала прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 28 травня 2011 року.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2014 року у справі № 523/12608/14-ц шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зареєстрований 28 травня 2011 року Першим Суворовським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 280 - розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 (далі Відповідач-1) повторно вийшла заміж за ОСОБА_3 (далі - Відповідач-2) та обрала прізвище чоловіка. Зазначений факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданим Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 25 квітня 2018 року.

У шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилася дочка - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , виданим Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 23 травня 2019 року, актовий запис № 1404.

Позивачка вказує, що вона - ОСОБА_1 - є матір`ю ОСОБА_2 , а по відношенню до ОСОБА_12 , у розумінні Сімейного кодексу України, є бабою зі сторони Відповідача-1, і оскільки обоє батьків у вихованні дитини участі не приймають, не цікавляться її духовним та фізичним розвитком, не беруть участі у матеріальному забезпеченні благополуччя дитини, а відповідач - 1, вживала наркотичні засоби, що підтверджується численними судовими справами адміністративного та кримінального провадження, вона звертається до суду за захистом прав дитини.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган Опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав про встановлення опіки, Суворовський районний суд м. Одеси в ухвалі від 31 січня 2024 року виходив із того, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган Опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та про встановлення опіки відносно малолітніх ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_7 , а також з того, що Дільничий Суд м. Ейленбург Відділ сімейних справ від 26.04.2022 року № акту: 56 F 43/ 22 видав посвідчення про призначення позивачку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 опікуном дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посвідчення завірено підписом посадової особи та печаткою Дільничого суду міста Ейленбург. Довірений присяжний нотаріальний перекладач української, російської, польської та німецької мов, приведений до присяги Президентом Дрезденського Верховного Земельного Суду для судів та нотаріальних контор Саксонії засвідчую цей переклад на українську мову та його ідентичність з оригіналом на німецькій мові, м. Лейпцих, 20.09.2022 року, ОСОБА_15 , тому наявні підстави.

Саме вказане суд вважав обставинами, передбаченими п. 2, 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав та переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, погоджує останні, оскільки вони свідчать про помилковість висновків суду про наявність вищезазначених підстав для закриття провадження у справі.

Так, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у справі № 523/325/17 підставою позову було позбавлення батьківських прав ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та встановлення опіки відносно малолітніх ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в той час як у справі, що розглядається, підставою позову є позбавлення батьківських прав та встановлення опіки відносно малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, колегія суддів констатує, що у даних справах відрізняється підстави позовів, а тому передумов для закриття провадження у справі в місцевого суду не було.

Слушними є доводи апеляційної скарги позивачки про те, що сама по собі наявність рішення іноземного суду, не є підставою для його виконання на території України, а тому не може розглядатися як підстава для закриття провадження у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до частини першої статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Статтею 463 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Наявність рішення іноземного суду, а саме: Окружного суду м. Айленбург, відділ у справах сімії, № 314 F 106/22 щодо батьківської опіки, на підставі цього рішення видане посвідчення про призначення позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 опікуном дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не є автоматичною підставою визнання цього рішення на території України.

Жодних висновків про визнання на території України та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду щодо батьківської опіки та призначення позивачки ОСОБА_1 опікуном дитини ОСОБА_4 вказана ухвала не містить.

Вказане виключає закриття судом провадження у справі за п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Що стосується застосування судом такого наслідку як закриття провадження у справі через відсутність предмету спору (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), то вказана обставина також відсутня по справі, оскільки у справі, яка переглядається, суд не взяв до уваги, що на час відкриття провадження у справі і до моменту досягнення дітьми повноліття між сторонами існує невирішений спір щодо позбавлення батьківських прав відповідачів щодо онуки позивачки та встановлення опіки над нею, тому суду необхідно було з`ясувати таке та вирішити спір у відповідності до вимог ЦПК України, тобто розглянути по суті заявлені позовні вимоги, а у випадку їх необґрунтованості - відмовити у їх задоволенні через безпідставність чи недоведеність згідно із вимогами ЦПК України, а не закривати провадження у справі.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Право на повагу до приватного і сімейного життя, закріплене зокрема у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини восьма, дев`ята, десята статті 7 СК України).

У справі, що переглядається, внаслідок закриття провадження залишився невирішеним спір, який стосувався інтересів дітей.

Таким чином, постановлена судом першої інстанції ухвала про закриття провадження у справі є передчасною та не відповідає вимогами статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а отже право позивача на доступ до правосуддя, закріплене у статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено.

За цих обставин оскаржена ухвала постановлена з порушенням вимог закону, підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги є слушними та ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У зв`язку із неприйняттям остаточного рішення по суті спору апеляційним судом, підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Бабенка Сергія Сергійовича задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 26 листопада 2024 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко