П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 752/5226/23

Провадження: № 22-ц/824/14521/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осіпенко Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,

у с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.07.2022 року відповідачем було розповсюджено шляхом розсилки з адреси електронної пошти, яка належить відповідачу на адреси електронної пошти інших членів СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» лист, в якому, зокрема, міститься текст наступного змісту: «Подлость, которой нет предела.» «К оценкам, которые даны мною ОСОБА_3 и которые можно рассматривать как дополнительные паспортные данные, поскольку они закреплены судом, а именно: «говно, которое всплыло, воровка патологическая, дура тупорылая», добавлю еще одну оценку - паскуда до блевотины омерзительная… Только один пример, как ОСОБА_2 верой и правдой служит ОСОБА_6 и ОСОБА_7 , чтобы лишить нас права на дом правления с земельным участком и передать все это ОСОБА_6 и ОСОБА_7 ..» «Интересно, найдутся ли те, кто посчитает мною дополнительную оценку, данную ОСОБА_2 , неправильной ? А именно : паскуда до блевотины омерзительная. Демчук - наш враг. Наш Устав позволяет исключить ее из членов товарищества, а участок продать. От врага надо защищаться». Даний лист був направлений на адреси електронної пошти членів СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Поширення відповідачем такої інформації, що викладена в образливій, брутальній, принизливій та непристойній формі, завдало їй, позивачці, суттєвих і тривалих душевних страждань, значно погіршило стан здоров`я, викликало певну напругу у її стосунках із членами СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21», серед яких відповідачем було поширену інформацію. Неправомірні дії відповідача завдали суттєвої шкоди її діловій репутації, як діючій голові правління СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» Дарницького району міста Києва. Вважає, що розповсюджена інформація є недостовірною та такою, що завдала шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому на думку позивачки підлягає спростуванню.

З огляду на викладене, просила суд: визнати такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену ОСОБА_1 27.07.2022 року шляхом розміщення на дошці об`яв СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» Дарницького району міста Києва та шляхом розсилки на адреси електронної пошти членів СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» Дарницького району міста Києва; зобов`язати припинити дії, що порушують особисті немайнові права ОСОБА_2 шляхом заборони поширення недостовірної інформації; зобов`язати спростувати поширену ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом розміщення резолютивної частини рішення суду по даній справі на дошці оголошень СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» Дарницького району міста Києва з дня набрання рішенням законної сили; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50000грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 161 грн 04 коп.

Не погодившись із таким судовим рішенням, в частині стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висловлювання, про які йде мова в позовній заяві, не містять фактичних тверджень і мають ознаки оціночних суджень з використанням різкої лексики, але без застосування ненормативної лексики, і не є надмірними, з огляду на ситуацію та обставини, за яких це відбувалось. Однак, судом залишено поза увагою, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів про те, що висловлювання скаржника завдали шкоди її репутації, та що ці слова є принизливими з точки зору їх тлумачення та розуміння, а відтак, вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи без його участі, окрім того, від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неотриманням останньою копію апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Обгрунтовуючи необхідність відкладення розгляду справи ОСОБА_2 посилалась на те, що вона не отримувала копії апеляційної скарги, на що колегія суддів зазначає, що згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, ухвалу про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 остання отримала 27.09.2024 року, проте з клопотанням про відкладення розгляду справи звернулася безпосередньо перед судовим засіданням, а саме 11.11.2024 року, що ставить під сумнів добросовісність її дій. Більш того, клопотання про відкладення розгляду ОСОБА_2 було подано через систему «Електронний Суд» тобто, остання не була позбавлена можливості, будучі зареєстрованою в системі «Електронний Суд» скористатися правом та ознайомитися з матеріалами справи дистанційно, направивши таку заяву до суду. Зважаючи на вищевикладене та ураховуючи ту обставину, що учасники справи про розгляд справи були повідомлені належним чином завчасно, позиція скаржника сповна викладена у поданій апеляційній скарзі, тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядається.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 27.07.2022 року о 20 год. 31 хв. з електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка підписана « ОСОБА_1 » здійснено надсилання електронного листа із вкладенням «обращение к садоводам оОСОБА_2 на суде 26_07_2022.docx» на інші електронні адреси, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_10 (а. с. 12).

Окрім зазначених електронних адрес, лист із вкладенням «обращение к садоводам оОСОБА_2 на суде 26_07_2022.docx» додатково було направлено на наступні електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_11 ; ІНФОРМАЦІЯ_12 ; ІНФОРМАЦІЯ_13 ; ІНФОРМАЦІЯ_14 ; ІНФОРМАЦІЯ_15 ; ІНФОРМАЦІЯ_16 ; ІНФОРМАЦІЯ_17 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_18 ; ІНФОРМАЦІЯ_19 ; ІНФОРМАЦІЯ_20 (а. с. 14).

Вкладенням «обращение к садоводам оОСОБА_5 на суде 26_07_2022.docx» є текст наступного змісту: «Подлость, которой нет предела.» «К оценкам, которые даны мною ОСОБА_3 и которые можно рассматривать как дополнительные паспортные данные, поскольку они закреплены судом, а именно: «говно, которое всплыло, воровка патологиеская, дура тупорылая», добавлю еще одну оценку - паскуда до блевотины омерзительная…Только один пример, как ОСОБА_2 верой и правдой служит ОСОБА_6 , чтобы лишить нас права на дом правления с земельным участком и передать все это ОСОБА_6 ..» «Интересно, найдутся ли те, кто посчитает мною дополнительную оценку, данную ОСОБА_2 , неправильной ? А именно : паскуда до блевотины омерзительная. ОСОБА_2 - наш враг. Наш Устав позволяет исключить ее из членов товарищества, а участок продать. От врага надо защищаться» (а. с. 13).

Як встановлено судом, ця інформація була повідомлена відповідачем не лише позивачці, а й третім особам, тобто мало місце доведення такої інформації до відома багатьох осіб, а тому вона вважається поширеною, при цьому, розповсюдження такої інформації із відповідно розміщеним змістом не заперечувалось відповідачем.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд, визначаючи характер висловлювань ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 , оцінював їх як суб`єктивну думку відповідача висловлену в брутальній, принизливій формі, що принижує гідність, честь позивачки і є підставою для покладання обов`язку відшкодувати їй моральну шкоду, поряд з цим, факт порушення ділової репутації позивачки, як Голови правління СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» не доведено позивачкою, а відтак, вважав суму визначеною ОСОБА_2 моральної шкоди у 50 000 грн надмірною, та такою, що підлягає зменшенню до 3 000 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеноїв позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитетуі неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Тобто, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» ЄСПЛ вказав, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання навіть «вульгарних фраз» саме собою не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавчим правом на відповідь. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує її гідність, честь чи ділову репутацію, на особу яка таким чином чи у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі №185/871/18.

З матеріалів справи убачається, що вкладенням електронного повідомлення надісланим учасникам товариства «обращение к садоводам оОСОБА_2 на суде 26_07_2022.docx» є текст наступного змісту: «Подлость, которой нет предела.» «К оценкам, которые даны мною ОСОБА_3 и которые можно рассматривать как дополнительные паспортные данные, поскольку они закреплены судом, а именно: «говно, которое всплыло, воровка патологическая, дура тупорылая», добавлю еще одну оценку - паскуда до блевотины омерзительная…Только один пример, как ОСОБА_2 верой и правдой служит ОСОБА_6 и ОСОБА_7 , чтобы лишить нас права на дом правления с земельным участком и передать все это ОСОБА_6 и ОСОБА_7 ..» «Интересно, найдутся ли те, кто посчитает мною дополнительную оценку, данную ОСОБА_2 , неправильной ? А именно : паскуда до блевотины омерзительная. ОСОБА_2 - наш враг. Наш Устав позволяет исключить ее из членов товарищества, а участок продать. От врага надо защищаться» (а. с. 13).

Суд, визначаючи характер висловлювань ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 , що мали місце 27.07.2022 року, керуючись вищевикладеними правовими висновками обґрунтовано оцінював їх як суб`єктивну думку відповідача висловлену в брутальній, принизливій формі, що принижує гідність, честь позивачки, а отже й правомірно виходив з того, що оціночні судження висловлені в брутальній формі є підставою для покладання обов`язку відшкодувати завдану позивачці моральну шкоду.

Оскільки в даному випадку мало місце порушення прав позивачки, а саме, порушення конституційного права на повагу до честі, гідності, яке закріплено в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване ст. 28 Конституції України, та ст.ст. 270, 297 ЦК України, остання мала безумовне право на відшкодування моральної шкоди. Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачкою розмір на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн є невиправданим та неспівмірним, оскільки факт порушення ділової репутації позивачки, як голови правління СТ «ІНФОРМАЦІЯ_21» не був доведений позивачкою, за таких підстав, суд обґрунтовано зменшив його до 3 000 грн.

Отже, висновки суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовані правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено належними доказами факт заподіяння відповідачем їй моральної шкоди колегія суддів відмічає, що право на компенсацію моральної шкоди це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку.

Проте, у деяких випадках оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним і, можливо, навіть єдиним об`єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Але ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини це неминучий супутник, соціальна «тінь» будь-чийого зазіхання на всяке її право, оскільки й у таких випадках у потерпілого зазвичай виникають почуття приниженості, образи й інші негативні переживання, стан психічної пригніченості тощо.

Отже, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. За таких обставин, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова