ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1270/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4869/24 Категорія: Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач (заявник) ОСОБА_1 ;

відповідачі Черкаська міська рада, ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Дубинський Віктор Михайлович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року у справі за заявою представників ОСОБА_1 адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

17.06.2024 ОСОБА_1 , в особі своїх представників адвокатів Дубинського В.М., ОСОБА_4 , звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просила: скасувати рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» № 522 від 26.06.1998 року в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 ; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧР24-2-1559 від 03.08.1998 року, виданий ОСОБА_5 ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:032:0084.

Одночасно із позовом ОСОБА_1 , в особі своїх представників адвокатів Дубинського В.М., ОСОБА_4 , подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , розміром 361 кв.м. з кадастровим номером :02:032:0084, яка згідно Договору дарування земельної ділянки від 24.12.2012 року належить ОСОБА_2 .

Заяву мотивувала тим, що предметом позову є земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . У квітні 2024 року позивачці стало достовірно відомо про намагання ОСОБА_2 терміново продати свою частину земельної ділянки із своєю частиною домоволодіння, що межує із позивачкою та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Про продаж цієї спірної земельної ділянки позивачці стало відомо з публікації про її реалізацію за 230 000 доларів США, розміщеної на ОЛХ з поміщенням на ньому фотографії будинку ОСОБА_2 АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 361 кв. м. Земельна ділянка ОСОБА_2 з незрозумілих ОСОБА_1 причин знаходиться під її житловим будинком. Оскільки ОСОБА_2 може в будь-який момент реалізувати предмет позову, виникла необхідність у вжитті судом заходів забезпечення позову.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року в задоволенні заяви представників ОСОБА_1 - адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що з поданої заяви про забезпечення позову та доданих доказів не можливо встановити, яку саме земельну ділянку виставлено на продаж, хто є особою, яка розмістила оголошення. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами того, що невжиття забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких вона звернулася до суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Дубинський В.М. подав апеляційну скаргу в якій просить винести постанову про скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.06.2024 року та накласти арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду є незаконною та такою, що не забезпечить виконання прийнятого судового рішення у випадку задоволення позову. Судом не достатньо досліджені надані стороною позивача документи та не здійснена їх оцінка з приводу того, що саме відповідач ОСОБА_2 намагається уникнути відповідальності за завдану шкоду позивачу шляхом пошкодження ним збудованої позивачем системи водопостачання і водовідведення через продаж нерухомості. На думку скаржника не оцінено того факту, що розмір земельної ділянки ОСОБА_2 у незаконним спосіб по документах вдвічі більше ніж є в наявності по факту. Вказує, що суддя не побачила на зображеннях поданих суду оголошень прикмети тих самих об`єктів, які нею зазначаються у винесеній ухвалі, а саме: «земельна ділянка загальною площею 361 кв.м.». Саме такого розміру земельна ділянка продається по оголошенню на сайті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 666 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки -02-032-0045), що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯА № 310444 від 16.03.2005 року.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки загальною площею 361 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки -02-032-0084). Право власності на вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2 набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 24.12.2012 року. Попереднім власником земельної ділянки на підставі договору від 27.10.2005 року та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2007 року був ОСОБА_6 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 623210, виданим управлінням земельних ресурсів у м. Черкаси 16.11.2007 року.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову представники позивачки посилались на те, що ОСОБА_2 має намір відчужити належну йому земельну ділянку, з частиною домоволодіння, яка межує з позивачем і знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надали суду роздруківку із сайту оголошень «ОЛХ» про продаж земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчинення певної дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність визначених ст.ст. 149, 150 ЦПК України підстав для вжиття вказаних заходів забезпечення позову, так як правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що у заяві про забезпечення позову не наведено обґрунтувань та не доведено належними доказами того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Заявник не довела намір відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Саме лише посилання в заяві про можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суду були надані докази того, що ОСОБА_2 намагається продати через Інтернет-сайт «ОЛХ» земельну ділянку, так як із наданих роздруківок з мережі Інтернет не вбачається, яка саме земельна ділянка продається за вказаними оголошеннями, оскільки в оголошенні відсутній кадастровий номер земельної ділянки, та що саме оголошення належить ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що фактично міркування заявника про можливість ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог є лише припущеннями заявника, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Враховуючи, що при постановлені ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухали суду та задоволення апеляційної скарги.

Положеннями ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловичазалишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 серпня 2024 року.

Судді