ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5966/24 Справа № 219/9786/21 Суддя у 1-й інстанції - Рибкіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 лютого 2024 року, ухваленого суддею Рибкіною Н.М. у м.Дружківка, Донецької області, повний текст судового рішення складено 06 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2021 року представник позивача Гуревич М.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що позивач ОСОБА_1 з 09.11.2016 року перебував з відповідачем в трудових відносинах на умовах безстрокового трудового договору. Остання займана посада - електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду відділу господарсько - обслуговувального персоналу, з 22.12.2016.

Наказом головного лікаря від 18.05.2021 №144 «Про скорочення чисельності працівників» було вирішено вивести із штатного розпису шляхом скорочення чисельності 15 працівників з 14.08.2021, в тому числі й позивача.

01.06.2021р. позивачу було вручено персональне попередження, згідно з яким відповідно до наказу №144 від 18.05.2021р., у зв`язку зі скороченням витрат на утримання та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, він підлягає звільненню 14.08.2021р. згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Зайняти будь-які вакантні посади відповідач при цьому позивачу не запропонував, з наявними вакантними посадами не ознайомив.

Стверджує, що 13.08.2021 позивачу було вручено наказ в.о. головного лікаря від 14.08.2021р. №198-к, згідно з яким позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України), але інші вакансії йому не було запропоновано.

Крім того, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Однак, на підприємстві на аналогічній по виконуваним обов`язкам посаді залишився та продовжував працювати працівник тієї ж кваліфікації, але з меншим стажем роботи, при цьому позивач протягом всього періоду роботи не має дисциплінарних стягнень, нагороджувався почесними грамотами, тобто звільнення позивача відбулось без урахування даних обставин.

У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду і просить визнати незаконним та скасувати наказ №198-к від 14.08.2021 Про припинення трудового договору, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача, який порушивши вимоги вищенаведених норм законодавства та вчинивши незаконне та безпідставне звільнення позивача, завдано також моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця відносно нього як працівника. Позивач вважає за необхідне визначити завдану йому моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 02 лютого 2024 року позовні вимоги представника позивача Гуревича Максима Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» №198-к від 14.08.2021 року про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено ОСОБА_1 з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду у зв`язку зі скороченням чисельності та штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на роботі на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» з 15.08.2021.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 236 078 ( двісті тридцять шість тисяч сімдесят вісім) грн 55 коп. з утриманням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 1000 ( одна тисяча) грн 00 коп., та судовий збір у розмірі 18 ( вісімнадцять) грн 16 коп.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» на користь держави судовий збір у розмірі 3268 (три тисячі двісті шістдесят вісім) грн 79 коп.

Відповідно до ст.430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на роботі на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» та стягнення середнього заробітку за один місяць, що становить 7 758,40 грн., утримавши з цієї суми податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Світлодарська багатопрофільна лікарня», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку з відсутністю у 2021 році фінансування видатків по заробітній платі та нарахуванню на заробітну плату з місцевого бюджету, скорочення фінансування з державного бюджету (розподільник коштів НСЗУ- Національна служба здоров`я України) на 35 %, неможливістю отримання доходів за надання медичних послуг, Комунальне некомерційне підприємство «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» була змушена провести процедуру скорочення чисельності працівників.

18.05.2021 року відповідачем винесено наказ №144 «Про скорочення чисельності працівників», у зв`язку з скороченням витрат на утримання комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці. Даним наказом виведено поза штат 15 працівників, серед яких і ОСОБА_1 , електромонтер з ремонту та обслуговування комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування».

01.06.2021 року відповідач персонально повідомив позивача про його подальше звільнення 14.08.2021 року згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що запропонувати наявну вакантну посаду для переведення позивача на іншу роботу у відповідача не було об`єктивної можливості, оскільки таких посад які б відповідали кваліфікації позивача не існувало, а посада гардеробника була вакантна з 15.10.2021, оскільки працевлаштування гардеробника здійснюється на підприємстві лише в період опалювального сезону (осінньо-зимового періоду року). Тому вважає помилковим висновок суду в частиніі наявності підстав для поновлення позивача на роботі з 15.08.2021 року.

Звертає увагу на те, що строк розгляду справи тривав більше двох років. Вини сторін у цьому немає. На строки розгляду справи вплинули обставини непереборної сили, а саме військове вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим було введено воєний стан з 05.30 годин 24.02.2022, який триває і по теперішній час. Вказує, що місце розташування підприємства відповідача станом на день ухвалення рішення знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області, підприємство не працює. Національна служба здоров`я України не здійснює фінансування підприємства відповідача. Зазначає, що у випадку залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідач, не маючи у розпорядженні розміру стягнутих грошових коштів за судовим рішенням, буде поставлений у вкрай важке фінансове становище, що може призвести до незворотних наслідків.

Щодо стягнення моральної шкоди, зазначає, що у позовній заяві відсутні будь-які докази спричинення позивачу моральної шкоди. Вважає, що законні підстави для задоволення позову відсутні, оскільки при проведенні процедури скорочення чисельності штату відповідачем були дотримані вимоги КЗпП України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 09.11.2016 працював в КЗ Світлодарська міська лікарня на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 4 розряду відділу господарсько -обслуговувального персоналу. З 01.12.2016 року посаду перейменовано на електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько- обслуговувальний персонал.

З 22.12.2016 року переведений електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду відділу господарсько- обслуговувальний персонал. З 08.01.2020 року КЗ Світлодарська міська лікарня перейменована на КНП «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» Бахмутської районної ради.

Відповідно до відповіді №229489 від 18.09.2023 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 08.01.2020 року здійснено державну реєстрацію юридичної особи шляхом перетворення - Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування», який є правонаступником Комунального закладу «Світлодарська міська лікарня» ( т.1 а.с. 178-179)

14.08.2021 позивача звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст. 40 КзпП України на підставі наказу №198-к від 14.08.2021 року ( а.с.7-15)

Згідно з наказом головного лікаря №144 від 18.05.2021 року Про скорочення чисельності працівників у зв`язку зі скороченням витрат на утримання КНП «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці виведено зі штатного розпису шляхом скорочення чисельності 15 працівників з 14.08.2021 року, у тому числі ОСОБА_1 , електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько - обслуговувальний персонал.( а.с.18)

Відповідно до попередження від 01.06.2021 ОСОБА_1 особисто попереджений 01.06.2021 про його звільнення 14.08.2021 року ( а.с.19)

Відповідно до наказу №198-к в.о. головного лікаря від 14.08.2021 року Про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 , електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду відділу господарсько- обслуговувальний персонал звільнений 14.08.2021 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КзпП України. Даний наказ містить підпис в.о. головного лікаря, та на ньому міститься підпис про ознайомлення ОСОБА_1 та дата ознайомлення 13.08.2021 ( а.с.20).

Відповідно до наказу головного лікаря КНП Світлодарська БЛПЛ №150 а від 31.05.2021 року посада відповідача - електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду відділу господарсько- обслуговувального персоналу зі штатного розпису, який введено в дію з 01.06.2021, не виводилась ( а.с.43)

Штатним розписом з 01.06.2021 року по 31.12.2021 року КНП Світлодарська БЛПЛ передбачена кількість посад відділу господарсько - обслуговуючий персонал - 18,5, у т.ч. електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 1,50 ( а.с.46-51)

Відповідно до наказу головного лікаря КНП Світлодарська БЛПЛ №182 а від 31.08.2021 року виведено з штатного розпису посада електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько - обслуговуючий персонал у розмірі 0,5 ставки ( а.с.53-54)

Штатним розписом з 01.09.2021 року по 31.12.2021 року КНП Світлодарська БЛПЛ передбачена така кількість посад електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування - 1,00 ( а.с. 56-61)

З протоколу засідання профспілкового комітету №7 від 14.05.2021 вбачається, що на засіданні розглядалось подання щодо скорочення чисельності працівників пенсійного віку, за результатами якого було вирішено надати згоду за поданням на скорочення чисельності працівників КНП Світлодарська БЛПЛ, у т.ч. ОСОБА_1 ( а.с.227-228).

Відповідно до листа в.о. головного лікаря КНП Світлодарська БЛПЛ від 04.11.2021 № 01/558 в КНП Світлодарська БЛПЛ станом на:

- травень-серпень 2021 року залишалася вакантною посада гардеробника (на осінньо-зимовий період) відділу господарсько-обслуговуючий персонал 0,5;

- вересень 2021 року залишалися вакантними 13,0 посад, у т.ч. електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько-обслуговуючий персонал 0,5; гардеробник (на осінньо-зимовий період) відділу господарсько-обслуговуючий персонал 0,5 ( а.с.114-116).

З журналу реєстрації наказів головного лікаря з особового складу вбачається, що 08.09.2021 видано наказ №227-к Про прийняття на роботу ОСОБА_3 ( а.с.121 зв)

З копії наказу №227-к від 08.09.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 прийнятий на роботу з 09.09.2021 року на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько-обслуговуючий персонал, робота основна (а.с.130)

З копії наказу №254-к від 01.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 прийнятий на роботу з 01.11.2021 року на посаду електромеханіка відділу господарсько-обслуговуючий персонал, робота за сумісництвом 0,5 ставки ( а.с.131)

З копії наказу №246-к від 13.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_4 прийнята на роботу з 15.10.2021 року на посаду гардеробника відділу господарсько- обслуговувальний персонал ( а.с.132).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, які були оцінені судом, виходив з встановлених обставин справи, а саме з того, що звільнення позивача є незаконним; видання наказу в.о. головним лікарем 14.08.2021р. №198-к, згідно з яким позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України, проведено без дотримання вимог ст.42 та49-2 КЗпП України щодо дотримання процедури порядку вивільнення працівників, а саме: з`ясування переважного права залишення на роботі, пропонування вакантних посад, що є підставою для його скасування. Крім того, відповідачем після звільнення не було забезпечено ОСОБА_1 переважне право при прийомі на роботу протягом року відповідно до вимог ст.42-1 КЗпП України.

Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався нормами ст.235 КЗпП Укаїни та віходячи з визначеного середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню, який складає 369,45 грн. та кількості днів вимушеного прогулу з 15.08.2021 року по 02.02.2024 року 639 робочих дня, шляхом множення визначив до стягнення 236 078,55 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000 грн., суд першої інстанції керувався нормами ст.23 ЦК України, й виходив з того, що сам по собі факт звільнення, який позивач вважає незаконним і звертається до суду за захистом своїх прав, несе страждання та емоційний дискомфорт позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що 1000 грн, буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням позивача.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції і не може погодитись з доводами сторони відповідача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Статтею 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Між сторонами склалися трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України.

За нормами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 К3пП України).

Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право в тому числі на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці (така ж позиція викладена в ухвалі ВСУ від 09 грудня 2015 року в справі № 6-29962св15).

Відповідно до вимог ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення ( п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року).

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що дійсно на підприємстві відповідача відбувалась зміна в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників.

За нормами частини третьої статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відтак, нормами трудового законодавства не передбачено здійснення судом перевірки доцільності скорочення працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання та не є предметом доказування у судових спорах.

Разом з тим, частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення працівника з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, провадження №11-431асі18, зроблено висновок, що приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП визначено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків.

Судом встановлено, що позивач був своєчасно попереджений про зміни в організації праці та про можливе майбутнє вивільнення.

При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Доказів про те, що відповідачем проводилось таке оцінювання та інший працівник за посадою електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько-обслуговуючий персонал, який залишався на 1,0 ставки на роботі у відповідача та мав переважне право на залишення на роботі, як такий що мав більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, протягом судового розгляду відповідачем не надано, в поданому відзиві факт проведення такого оцінювання представником відповідача не повідомлявся, як і в судовому засіданні.

Окрім того, ні у відзиві, ні у вступному слові представником відповідача не зазначалось про пропонування вакантних посад, навпаки, зазначалось, що позивачу такі посади не пропонувались.

В судовому засідання 25.12.2023 року представником відповідача було повідомлено, що відповідачем аналізувалось переважне право, кваліфікація, однак, зараз представник відповідача не уповноважена повідомляти особисті дані працівників, які залишились на роботі. Крім того, представником відповідача повідомлено, що позивачу пропонувались вакантні посади, але він від них відмовився та відмовився ставити на пропозиції свій підпис. Підтвердити доказами свої доводи сторона відповідача не може, оскільки вся документація залишилась на окупованій території.

Пояснення представника відповідача суд оцінив критично, оскільки представником відповідача разом з відзивом, поданим до суду 12.10.2021, подавалися докази на підтвердження позиції відповідача, і на той час перешкоди у поданні всіх доказів, які б підтверджували правомірність звільнення позивача, були відсутні. Окрім того, у поданому відзиві представником відповідача зазначалось, що «запропонувати наявну вакантну посаду для переведення позивача на іншу роботу у відповідача не було об`єктивної можливості, оскільки таких посад які б відповідали кваліфікації позивача не існувало».

В силу ст. 6 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом перевірено та встановлено, що протягом травня - серпня 2021 року у відповідача залишалася вакантною посада гардеробника, яка не потребує високої кваліфікації та яка не була запропонована позивачу, на яку відповідачем 15.10.2021 року прийнято нового працівника.

Також судом встановлено, що відповідачем 09.09.2021 прийнято на роботу нового працівника на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу господарсько-обслуговуючий персонал, а з 01.11.2021 року цього ж працівника прийнято на роботу за сумісництвом на посаду електромеханіка відділу господарсько-обслуговуючий персонал, робота за сумісництвом 0,5 ставки.

Таким чином, за встановлених місцевим судом обставин, відповідачем в порушення вимог ст.42-1 КЗпП України позивачу не забезпечено переважне право при прийомі на роботу позивача протягом року після звільнення.

Отже, за встановлених судом обставин справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з займаної посади, колегія суддів вважає правильним, оскільки, як встановлено судом на момент звільнення позивача із займаної посади відповідачем не було виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Відповідно достатті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 99/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16, Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.3 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідку про заробітну плату позивача за червень-липень 2021 року відповідачем суду не надано, оскільки вся документація залишилась у м.Світлодарську Бахмутського району Донецької області на тимчасово окупованій території.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , надану ГУ ПФУ в Донецькій області (т.2 а.с. 15-19), дохід ОСОБА_1 за червень 2021 складає 6000,00 грн, за липень - 9516,80 грн, середньомісячна заробітна плата складає 7758,40 грн, середньоденна - 369,45 грн.

Виходячи з розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 15.08.2021 року по 02.02.2024 року становить 639 робочих дня (з 15.08.2021 по 31.12.2021 97 р.д., за 2022 рік -257 р.д., за 2023 рік- 260 р.д., з 01.01.2024 по 02.02 .2024 25 р.д.) .

Суд першої інстанції, визначивши розмір середньоденної заробітної плати позивача, який складає 369,45 грн., а також період вимушеного прогулу 639 робочих днів (у період з 15.08.2021 по 02.02.2024) визначив до стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 236 078,55 грн.

Колегія суддів перевіривши наведений судом розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю з ним погоджується.

Нормами ст.23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Сам по собі факт звільнення, який позивач вважає незаконним і звертається до суду за захистом своїх прав, несе страждання та емоційний дискомфорт позивачу.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Позивач у позові моральну шкоду, спричинену йому незаконним звільненням оцінив в розмірі 50 000 грн., при цьому, суд першої інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, принціпів розумності, виваженості та справедливості, визначив до стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм матеріального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Світлодарська багатопрофільна лікарня планового лікування» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: