Провадження № 2/357/504/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 жовтня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Вальчук М.В., Махненко Б. В.,

представника позивача - Коломієць Т.О. ,

представника відповідача - Кизенко Д.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, обґрунтовуючи наступним.

Вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебувають у шлюбі, який зареєстрований 06 червня 2020 року у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 356.

Від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Причиною звернення до суду стало те, що їх сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. У них різні сімейні цінності, між ними постійно виникають сварки та непорозуміння, що тяжким чином впливає на психічний стан кожного з них та кожен раз причиняє їм душевні страждання, внаслідок чого збереження шлюбу та спільне проживання стало неможливе і суперечило їх інтересам, тому нею було прийнято рішення звернутись до суду із заявою про розірвання шлюбу.

24.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (який продовжено до цього часу), тому у березні 2022 року, у зв`язку із військовою агресією, позивач, рятуючи дітей, разом із дітьми виїхала за кордон.

Проте, вони повернулись на Батьківщину, але на даний час змінили місце свого проживання. Зараз вони проживають у будинку, який належить її мамі ОСОБА_6 . Даний будинок складається з 2 кімнат, має площу 46,40 кв. м.

Станом на сьогодні малолітня дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька від першого шлюбу ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом із матір`ю.

Позивач займається доглядом та вихованням своїх малолітніх дітей, піклується про стан їхнього здоров`я та забезпечує їх усім необхідним, захищає їх від небезпеки та створює комфортні та безпечні умови у зв`язку з введенням військового положення.

Вона, як мати їхньої малолітньої дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування дитини, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, в ситуації, яка нині склалась в країні, з метою найкращого забезпечення інтересів дітей, безпеки їх життя вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Позивач має можливість приділяти вихованню та розвитку малолітньої дитини увесь свій вільний час, шкідливих звичок або аморальної поведінки, які б могли зашкодити розвитку дітей не має, психічними захворюваннями не страждає. Син, з врахуванням свого віку, дуже прив`язані до матері. У зв`язку з чим перебування дитини безпосередньо поруч з матір`ю відповідатиме її найкращим інтересам.

Вона любить їхнього сина і спроможна забезпечити його всім необхідним. У неї є офіційна робота, нормований робочий день, має своєчасну виплату заробітної плати та надання соціальних гарантій пов`язаних з материнством. Син відвідує Білоцерківський заклад дошкільної освіти №16, дитина облікована в медичній установі. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, його розвитком та піклується про нього.

Отриманий нею заробіток дозволяє забезпечувати фізичний, духовний та моральний розвиток сина на достатньому рівні.

Крім того, дитина проживає з нею від народження, що підтверджено актом про місце проживання, склад сім`ї та актом про фактичне проживання.

З огляду на досвід який є в суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дітям увагу.

Таким чином, проживання дитини разом з нею відповідає її інтересам. Вона має можливість забезпечити її належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини. Разом з тим, вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з дитиною і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син через розлучення батьків не був позбавлені піклування батька.

Вона не заперечує і навіть підтримує положення сімейного законодавства, що кожен з батьків має право брати участь у вихованні своєї дитини.

У свою чергу, хоче запевнити, що не буде чинити перешкод Відповідачу для зустрічей та спілкування з дитиною. Відповідач може необмежено спілкуватися з сином особисто.

Може одразу запевнити, що вона інтереси та потреби своїх дітей завжди ставить на вищу щабель своїх пріоритетів.

Тому, просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_3 ( а. с. 2-6 том 1 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2023 року ( а. с. 15 том 1) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

06 жовтня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 19 том 1 ).

03 листопада 2023 року за вх. № 48758 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 22 том 1).

Згідно отриманої інформації, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.12.1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 07 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 29 листопада 2023 року ( а. с. 23-24 том 1 ).

Ухвалою суду від 28.11.2023 клопотання представника відповідача Кизенко Дмитра Олександровича про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, задоволено ( а. с. 55-56 том 1 ).

19 грудня 2023 року за вх. № 58011 судом отримано зустрічна позовна заяві від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 ( а. с. 69-78 том 1 ), в якій просили визначити місце проживання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обґрунтовуючи тим, що постійне місце проживання змінила лише позивачка та її дочка від першого шлюбу ( ОСОБА_7 ), а малолітній син ОСОБА_5 частину часу проживає із матір`ю, а частину часу проживає із батьком: три-чотири дні та ночі на тиждень ОСОБА_5 проживає разом з батьком, таке проживання має постійний (не періодичних характер). Зазначенні фактичні обставини можуть підтвердити сусіди батька. Більш того, як в період проживання ОСОБА_5 із батьком, так і інші дні, коли ОСОБА_5 проживає із матір`ю, батько займається лікування» дитини ( ОСОБА_5 має хронічне захворювання мигдаликів та аденоїдів), возить її до дитячій лікарні НДСЛ "ОХМАТДИТ» на обстеження та лікування у м. Київ, до МЦ «ДОБРОБУТ (так, на підтвердження цього у Відповідача зберіглося заключення дитячого лікаря отоларинголога від 25.08.2023 року та підтвердження оплати ним цієї консультації). Не зважаючи на роздільне проживання із позивачем, відповідач продовжує фінансово утримувати. На переконання Відповідача, з урахуванням особливостей і рівня вікового психічного розвитку малолітнього ОСОБА_5, якому наразі трохи більше З-х років, в нього присутня не сформованість в здатності усвідомлювання реального змісту ситуації, що склалась між позивачкою та відповідачем, і тому встановити, як саме ОСОБА_5 сприймає сім`ю або до кого він більш емоційно-психологічно тяготіє, не видається можливим, ані позивачці, ані відповідачу. Він має у власності квартиру, ОСОБА_5 має свій особистий простір, спальне місце, це жило для нього є звичним для проживання. Позивач може створити необхідні, безпечні та комфортні умови проживання дитини. В свою чергу, відповідач не має у власності квартири, в квартирі, в якій проживає відповідач, яка складається з двох кімнат проживають четверо неповнолітніх та четверо дорослих осіб. Тому, вважає, що квартира, яка належать матері відповідача не відповідає жодним соціальним нормам та не може вважатися прийнятим або нормальним для проживання, зокрема і малолітнього ОСОБА_5. Вказував, що під час спільного проживання відповідачка вільно користувалася банківськими картками позивача, оскільки сторони мали спільний доступ до них. Після переїзду до своєї матері такий доступ був припинений, однак позивач продовжував фінансово забезпечувати потруби відповідачки шляхом купівлі продуктів харчування на регулярній основі (мінімум раз на тиждень), одягу дітям, надавав можливість відповідачці користуватися його автомобілем, що також було на регулярній основі (2-3 рази на тиждень), однак, не зважаючи на це, як стало відомо позивачу, відповідачка зверталася до ломбарду та закладала там певні речі, що свідчить про наявність у неї фінансових проблем.До цього позову додається довідка про доходи позивача, яка підтверджує отримання ним постійною офіційного доходу, що дозволяє задовільнити всі потреби малолітнього ОСОБА_5, забезпечити його розвиток, лікування та відпочинок. На переконання позивача, відповідачка не здатна забезпечити потреби дитини на тому рівні, який він мав під час спільного проживання, вона не має необхідного рівня доходу.Враховуючи викладене вище, позивачка, на переконання відповідача, жодних переконливих аргументів та доказів, як підставу визначення місця проживання малолітньої дитини з нею, не надала.

19 грудня 2023 року за вх. № 58056 судом отримано від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відзив на позовну заяву позивача ОСОБА_3 , в якому просила в задоволені позову відмовити ( а. с. 96-100 том 1 ).

Обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 , аналогічні тим фактичним обставинам, які викладені у зустрічній позовній заяві.

09 січня 2024 року за вх. № 976 судом отримано від представника ОСОБА_3 - Коломієць Т.О. відповідь на відзив ( а. с. 128-138 том 1 ).

05 лютого 2024 року за вх. № 6784 судом отримано рішення виконавчого комітету БМР № 67 від 30.01.2024 року про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання ОСОБА_5 ( а. с. 184, 185 том 1 ).

Протокольною ухвалою від 14.02.2024 задоволено клопотання та об`єднано зустрічну позовну заяву з первісним позовом ( а. с. 203-206 том 1 ).

20 березня 2024 року за вх. № 14932 судом отримано від представника ОСОБА_3 - Коломієць Т.О. відзив на позовну заяву ОСОБА_4 ( а. с. 1-12 том 2 ).

25 березня 2024 року за вх. № 16245 судом отримано від представника Кизенко Д.О. відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву ( а. с. 96-100 том 2 ).

29 березня 2024 року за вх. 3 17920 судом отримано від Коломієць Т.О. заперечення нам відповідь на відзив ( а. с. 103-107 том 2 ).

Протокольною ухвалою від 25.04.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10.06.2024 ( а. с. 141-145 том 2 ).

Розгляд справи проводився судом та неодноразово відклався з різних підстав, зокрема з клопотанням сторони позивача за первісним позовом про відкладення ( а. с. 19-21, 25-29, 30-32, 36-40 том 3 ) та відповідно для надання часу сторонам для можливого вирішити справу мировим шляхом.

Сторонами по справі долучено до матеріалів справи, кожний свій варіант мирової угоди, однак такі проекти мирових угод не були підписані обома сторонами.

Останнього разу, дату наступного судового засідання було визначено на 17.10.2024 9 а. с. 36-40 том 3 ).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Коломієць Т.О. підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 , надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити, відповідно, зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Представник відповідача - адвокат Кизенко Д.О. в судовому засіданні підтримав зустрічний позов ОСОБА_4 , надав пояснення аналогічні викладеним в ньому, просив його задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Додатково зазначав, що ОСОБА_4 працює дистанційно, має більше можливості доглядати за сином ОСОБА_5 , ніж позивач ОСОБА_3 . Оскільки дитина частину часу проживає із матір`ю, а частину часу проживає із батьком, вважав можливим встановити спільну батьківську опіку з почерговим проживанням дитини з кожним з батьків.

Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, 17.10.2024 за вх. № 53809 судом отримано лист про проведення судового засідання від 16.10.2024 за № 2621/02-08, за підписом начальника служби Марини Гончарук , в якому керуючись ч. 3 ст. 211 ЦПК України просили проводити судове засідання з розгляду цього спору, яке призначене на 15 годину 0 хвилин 17 жовтня 2024 року без представника служби у справах дітей БМР.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).

Оскільки третя сторона скористувалася вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає про можливість проведення судового засідання за відсутності представника служби у справах дітей БМР.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що в матеріалах справи свідчить повторне свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1 від 24.05.2023 ( а. с. 7 том 1 ).

Так, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в матеріалах справи свідчить повторне свідоцтво про народження останнього, видане 24.05.2023 Білоцерківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), серія НОМЕР_2 , актовий запис № 839 ( а. с. 8 том 1 ).

Так, позивач ОСОБА_3 зареєстрована разом із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Актом про фактичне проживання від 27 вересня 2023 ( а. с. 9 том 1 ).

Наразі, позивач ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить наявний в матеріалах справи Договір оренди нерухомого майна ( квартири ) від 30.11.2023 ( а. с. 140-143 том 1 ).

В підпункті 7.4 пункту 7 вказаного вище Договору, зазначено перелік осіб, які вселяються в приміщення разом із Орендарем: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 наголошувала, що позивач разом з дітьми проживає за вказаною адресою і на даний час, з боку відповідача ( його представника ) не спростовано зазначеному.

З довідки Білоцерківського ЗДО № 16 «Пролісок» від 29.09.2023, яка видана ОСОБА_3 , її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує Білоцерківський заклад дошкільної освіти № 16 «Пролісок» БМР Київської області з 06.09.2022 по даний час ( а. с. 10 том 1 ).

З довідки, виданої 22.09.2023 КЗ БМР «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2» ОСОБА_3 вбачається, що остання дійсно працює на посаді тренера-викладача в КЗ БМР «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2» з 01.09.2009, наказ № 57-к від 31.09.2009 і по теперішній час повний робочий день та повний робочий тиждень ( а. с. 11 том 1 ).

З довідки про доходи № 500 від 05.01.2024 позивача ОСОБА_3 вбачається, що працюючи на посаді ст. тренер Управління освіти і науки за період липень 2023 по грудень 2023 отримала загальний дохід в розмірі 96 812,66 грн ( а. с. 153 том 1 ).

З довідки від 08.01.2024 за № 1, виданої КЗ КОР «Київський обласний ліцей фізичної культури і спорту» вбачається, що ОСОБА_3 дійсно працює в даному закладі на посаді вчителя з легкої атлетики за сумісництвом з 06.09.2023 ( Наказ № 77-К від 05.09.2023 ) і по даний час ( а. с. 154 том 1 ).

Відповідно до довідки про дохід від 08.01.2024, виданої КЗ КОР «Київський обласний ліцей фізичної культури і спорту», за липень 2023 по грудень 2023, загальний розмір склав 16 617,28 грн ( а. с. 155 том 1 ).

Отже, із зазначеного вбачається, що позивач ОСОБА_3 працює в двох закладах, що було підтверджено в судовому засіданні і з боку представника останньої.

З довідки № 41 від 24.11.2023 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахований в заклад дошкільної освіти № 26 «Струмочок» з 01.11.2023 і відвідує заклад до теперішнього часу ( а. с. 158 том 1 ).

Згідно інформації про результати обстеження ОСОБА_5 від 22.11.2023 за № 39, складеної практичним психологом ЗДО № 26 та директором вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад дошкільної осовіти № 26 «Струмочок» з 05.09.2023. Практичним психологом ЗДО № 26 була проведена діагностика за допомогою проективної методики «Пісочниця». Її результати виявили напружені стосунки в сім`ї між батьком та іншими членами. За словами дитини, батько проявляє агресію та ображає маму, кричить на дітей. Всі його бояться і ховаються. Дитина відмовляється від спілкування з батьком, боячись агресивної поведінки з його сторони ( а. с. 164 том 1 ).

Відповідно до наявного в матеріалах справи Термінового забороненого припису стосовно кривдника, ОСОБА_4 терміном на 3 доби було заборонено контактувати з постраждалою особою, який вчинив домашнє насильство на позивачем ОСОБА_3 ( а. с. 169 том 1 ).

Судовим наказом від 27 березня 2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області стягуються з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 , на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) Боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.03.2024 року до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 135 том 2 ).

Згідно розкладу навчально-тренувальних занять на 2023-2024 н.р. вчителя з легкої атлетики Юлії Деркач в КЗ КОР «Київський обласний ліцей фізичної культури і спорту» вбачається наступний графік, з понеділка по середу з 8 години до 9 години 30 хвилин, четвер занять не має, в п`ятницю з 8 години до 10 години 15 хвилин, в суботу занять не має ( а. с. 119 том 2 ).

З довідки, виданої КЗ БМР «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2» від 28.03.2024 за № 22 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно працює в даному закладі на посаді тренера-викладача з 01.09.2009 року, наказ № 57-к від 31.08.2009 і по теперішній час та мак 32 години тижневого навантаження ( 1,33 ставки ) ( а. с. 120 том 2 ).

В свою чергу, ОСОБА_4 звергаючись до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком, наголошував на тому, що він опікується дитиною, дитина періодично знаходиться у нього, він приймає активну участь у житті дитини та вважає, що визначення місця проживання дитини з ним буде доцільним, так як він може краще задовольнити всі потреби малолітнього ОСОБА_5, забезпечити його розвиток, лікування та відпочинок. На його переконання, відповідачка не здатна забезпечити потреби дитини на тому рівні, який він мав під час спільного проживання, вона не має необхідного рівня доходу. Звертав увагу, що ОСОБА_3 не має у власності нерухомого майна на відміну від нього.

Обґрунтовуючи та підтверджуючи свою позицію останнім було додано наступні документи.

Відповідно до Довідки, виданої 16.11.2023 за вих. № КНО-08.1.4.1/1583, ОСОБА_4 працює в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» з 21.09.2019 та займає посаду менеджера 2 категорії Управління розвитку АПК та партнерських програм, форма працевлаштування - основне місце роботи. Загальна сума доходу в період з 01.01.2022 по 31.10.2023 становить 1749 953,61 грн, отримано на руки за цей період 1 408 712,65 грн ( а. с. 80 том 1 ).

Згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 ( а. с.81 том 1 ).

За вказаною вище адресою останній і зареєстрований, про що свідчить Витяг з реєстру територіальної громади від 14.06.2023 ( а. с. 83 том 1 ).Там же, зареєстрований і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 84 том 1 ).

В матеріалах справи містять Акти обстеження житлово-побутових умов сім`ї позивача від 04.12.2023 та відповідача від 29.12.2023 ( а. с. 178-179, 210-211 том 2 ).

Окрім цього, з боку відповідача ОСОБА_4 додано до справи пояснення осіб: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 стосовно перебування разом дитини з батьком та їх стосунків ( а. с. 225-230 том 2 ), які зазначали про теплі, дружні стосунки без сварок і конфліктів між ними. Батько в свою чергу, приділяє належну увагу питання виховання сина, однак вказаним поясненням суд надає критичної оцінки, оскільки вищевказані особи не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, з клопотанням про їх допит в якості свідків в судовому засіданні, відповідач ( його представник ) не зверталися.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, кожний із сторін зазначав, що дитині буде краще з нею ( ним ) та кожний просив визначити місце проживання.

В судовому засіданні під час розгляду справи, представник відповідача - Кизенко Д.О. хоча і підтримав зустрічний позов ОСОБА_4 та заперечував проти первісного позову ОСОБА_3 , однак висловся стосовно того, що оскільки дитина частину часу проживає із матір`ю, а частину часу проживає із батьком, вважав можливим встановити спільну батьківську опіку з почерговим проживанням дитини з кожним з батьків.

Однак, з уточненими позовними вимогами останній до суду не звертався.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

У статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно з ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Зазначена правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 30.01.2024 за № 67, орган опіки та піклування прийшов висновку вважати доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його матір`ю ОСОБА_3 ( а. с. 188 том 1 ).

В зазначеному висновку вказано, що взявши до уваги пояснення батьків, першочергово враховані інтереси малолітнього ОСОБА_5 та його рідної неповнолітньої сестри з боку матері ОСОБА_7 .

Згідно з висновком оцінки потреб сімей матері та батька дитини, останніми створені належні умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Батьківський потенціал матері й батька малолітнього ОСОБА_5 на достатньому рівні. Складних життєвих обставин у сім`ях не виявлено.

Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.

Отже, висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер.

Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори).

З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)).

Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.

У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19.

У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Так, судом було вирішено не вислуховувати димку дитини враховуючи її вік та запроваджений в країні воєнний стан, постійними повітряними тривогами задля забезпечення життя та здоров`я, в першу чергу дитини.

Також у постанові ВС від 23 травня 2018 року у справі № 682/966/17 (провадження № 61-14940св18) зроблено висновок про те, що якщо дитина малолітнього віку, судове рішення не може бути скасоване лише з тих підстав, що думка дитини не була з`ясована.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Встановлено, що позивач, матір дитини опікується дитиною, не забороняє відповідачу приймати участь у вихованні сина, що не було спростовано в судовому засіданні.

З наданих до матеріалів справи доказів з боку позивача вбачається, що остання має більше часу для догляду та належного виховання дитини.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 не надав суду жодного належного та допустимого доказу тому, що останній працює дистанційно та може більше приділяти уваги сину.

Навпаки, з Довідки, виданої 16.11.2023 за вих. № КНО-08.1.4.1/1583, ОСОБА_4 працює в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» з 21.09.2019 та займає посаду менеджера 2 категорії Управління розвитку АПК та партнерських програм, форма працевлаштування - основне місце роботи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено, робоче місце відповідача знаходиться в м. Києві, що в свою чергу унеможливлює з технічних причин можливість здійснювати постійний догляд за дитиною, вчасне забирання дитини з дитсадка, харчування, нормальний режим сну та їди, прогулянок, розвиваючих гуртків, тощо.

В свою чергу, позивач ОСОБА_3 має належний рівень освіти, фахових, педагогічних навиків, що можуть забезпечити повний, всебічний, здоровий розвиток дитини.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_4 , що ОСОБА_3 не має на праві власності власного житла, що в свою чергу не може забезпечити належні умови для дитини.

З огляду на практику Верховного Суду, Касаційний цивільний суд у своїх висновках зазначив: «Та обставина, що один із батьків не має власного житла, а користується орендним приміщенням для проживання, не є такою, що унеможливлює визначити місце проживання дітей із ним», - йдеться у постанові від 25.04.2018 р. у справі N° 347/286/17.

Під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження посилання відповідача ОСОБА_4 , що на його переконання, ОСОБА_3 не здатна забезпечити потреби дитини на належному рівні.

Не знайшло свого підтвердження і посилання відповідача ( його представника ), що позивач ОСОБА_3 може виїхати з дитиною за межи країни, що позбавить батька можливості спілкуватися, бачитися та приймати участь у вихованні дитини.

Водночас судом враховано і ту обставину, що відповідач має статус пенсіонера по інвалідності ( третя група ) ( а. с. 151 том 1 ), має проблеми зі здоров`ям серця, що підтверджується випискою № 6554 із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 , яка міститься в 3 томі даної цивільної справи.

Окрім цього, судом враховано і ту обставину, що малолітній ОСОБА_5 проживає в сім`ї, має сестру.

Отже, між ОСОБА_7 (старша сестра) та ОСОБА_5 утворилися стійкі соціальні зв`язки, враховуючи що ОСОБА_7 опікується молодшим братом та доглядає його, діти відчувають себе однією сім`єю, про що встановлено в судовому засіданні та не спростовано з боку відповідача.

Тому, таке роз`єднання брата та сестри, може нанести шкоду найкращим інтересам дітей, в першу чергу Макару.

Родинні зв`язки між близькими родичами, зокрема між братами і сестрами охоплюють в собі поняття «сімейного життя», про що неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року.

Верховний Суд 10.09.2021 у справі № 761/33136/19 дійшов висновку, що з огляду на проживання дітей з позивачем, утворення сталого кола спілкування, утворення стійкого соціального зв`язку з братами та родичами, забезпечення усім необхідним, наявності умов для фізичного та духовного розвитку, розглядаючи справу крізь призму врахування найкращих інтересів дітей, місце проживання належить встановити з позивачем.

Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітнього сина, суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю, оскільки саме проживання з матір`ю буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дитини з матір`ю найкраще забезпечить інтереси цієї дитини.

Водночас суд роз`яснює, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20.

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 підлягають задоволенню в повному обсязі, в свою чергу, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4 , слід відмовити.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Так, при зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивач ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 04.10.2023 ( а. с. 1 том 1 ), сума у зазначеному розмірі сплачена відповідно до ставки, яка діяла на час звернення до суду з вищевказаним позовом.

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_3 підлягають задоволенню, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесенні останньою при зверненні до суду у вищевказаному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 141, 150, 160, 161 СК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 80-83, 89, 133, 141, 187, 210, 211, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 гривень ( одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок ).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 17.06.2020 року, орган, що видав 3210, РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради: ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. біла Церква, вул. Павла Скоропадського ( Першотравнева ), буд. 8, ).

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2024 року, з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов