Справа № 462/4948/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Палюх Н.М.,

при секретарі: Мельник А.-В.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :05:001:0252, на якій розташований житловий будинок, спільною сумісною власністю подружжя, виділити у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також по частині земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :05:001:0252, на якій розташований житловий будинок, господарську будівлю та гараж залишити у спільному користуванні.Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.09.1990 він та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.09.2022 розірвано. В період шлюбу, а саме 21.07.2014 за спільні кошти ними придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер :05:001:0252. 21.07.2014 посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, однак покупцем зазначено одноосібно ОСОБА_3 , хоча цей житловий будинок та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

20.10.2022 відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що щодо поділу майна не заперечує, однак майно має бути поділено почесному і все повністю, а не частково. За час шлюбу ними було придбано будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, гаража, сауни (господарська будівля), альтанки, вольєра, тераси, земельної ділянки площею 0,06 га та автомобіля Хонда ЦРВ номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску. При купівлі будинку між ними була домовленість про те, що кожен з них має у власності по частці. Спірний будинок ними куплено за кошти, які були отримані від продажу частини житлового будинку у м. Харкові, який належав їм та синові у рівних частках. Вважає, що по совісті майно мало б бути поділено по на кожного члена сім`ї, а якщо по закону то тоді по 1/3 на них з позивачем та сина, оскільки за кошти, які йому належали, було придбано спірне будинковолодіння, а автомобіль між нею та позивачем по частині.

19.12.2022 відповідач подала зустрічний позов, в якому просить визнати за нею право власності на частину автомобіля Хонда ЦРВ номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

Ухвалою суду від 21 березня 2023 року призначено до судового розгляду по сутісправу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві, просять первісний та зустрічний позови задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічно наведеним у відзиві та зустрічній позовній заяві, просять зустрічний та первісний позови задовольнити.

Третя особа в судове засідання не з"явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила і суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Визначено, що частка ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_5 у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

Визначено, що частка ОСОБА_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_3 у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку на АДРЕСА_1 , залишивши 1/3 ідеальної частки будинку на АДРЕСА_1 та 1/3 ідеальної частки земельної ділянки на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252 у власності ОСОБА_6 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна, визнання права власності на ідеальні частки у майні.

Даними судовими рішеннями встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 08 вересня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року (справа № 462/2336/22), що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 21 березня 2023 року №0.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками повнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 21.04.1994 Харківським міським центром приватизації житлового фонду, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1

27 квітня 1998 року між ОСОБА_3 , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-1950.

Пунктом 1 вказаного договору міни передбачено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 міняють квартиру АДРЕСА_3 на 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4 , з належною частиною надвірних споруд. У пункті 4 договору зазначено, що міна здійснена без доплат, а також те, що 59/100 часток вказаного житлового будинку переходить у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 по 59/300 часток кожному.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 липня 2014 року № липня 2014 року підтверджується, що за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 59/300 часток житлового будинку АДРЕСА_4 , за кожним.

14 липня 2014 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (продавці), який діяв за себе особисто та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 28 червня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. за реєстровим №3605, та ОСОБА_9 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2340.

Пунктом 1 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що продавці (у тому числі в особі представника) передають у власність належні їм на праві спільної часткової власності, а покупець приймає у власність 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4 , з належною частиною надвірних споруд. У пункті 2 договору зазначено, що продаж вчинено за 1 262 520 грн, що еквівалентно сумі 108 000 доларів США, підписання договору підтверджує проведення повного розрахунку за продану частку будинку.

21 липня 2014 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 1575.

Пунктами 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_10 передає, а ОСОБА_3 приймає у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з п`яти кімнат житловою площею 91,4 кв. м та кухні, загальна площа будинку 155,6 кв. м.

У пункті 5 договору зазначено, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 849 564 грн, які продавець отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі.

Житловий будинок купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 11 договору).

21 липня 2014 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. за реєстровим № 1579.

Пунктом 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_10 передає, а ОСОБА_3 приймає у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

У пункті 4 договору зазначено, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 280 373 грн, які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі.

Земельна ділянка купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 20 договору).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 липня 2014 року № 24496878, № липня 2014 року ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0252.

23 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували своє місце проживання у вказаному житловому будинку, що підтверджується записами у будинковій книзі. Крім вказаних двох осіб, у будинку також зареєстровані донька відповідачів ОСОБА_7 та власниця будинку ОСОБА_3 .

Скасовуючи рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , Верховний Суд зазначив про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_5 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту особистої участі у купівлі спірних житлового будинку, земельної ділянки та на підтвердження участі в його утриманні та проведенні ремонтних робіт у будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.

Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22лютого 2021року у справі №756-2527цс16.

Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу але за його особисті кошти.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

14 липня 2014 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (продавці), який діяв за себе особисто та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 28 червня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. за реєстровим № 3605, та ОСОБА_9 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2340.

21 липня 2014 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 1575. Житловий будинок купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 11 договору).

21 липня 2014 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І. за реєстровим № 1579. Земельна ділянка купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 20 договору).

При цьому суд зауважує, що ОСОБА_5 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту особистої участі у купівлі житлового будинку, земельної ділянки та на підтвердження участі в його утриманні та проведенні ремонтних робіт у будинку.

Отже, суд вважає встановленим, що спірна квартира була набута відповідачем за первісним позовом за рахунок коштів, отриманих від реалізації частки житлового будинку АДРЕСА_4 , яка належала їм відповідно до договору міни квартири АДРЕСА_3 від 27.04.1998, яка відповідно належала сторонам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.04.1994 Харківським міським центром приватизації житлового фонду, а отже є спільним майном подружжя.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що первісний позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягає до задоволення.

Щодо зустрічного позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, а саме автомобіля «Honda CR-V» номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , по частці за кожним, суд зазначає наступне.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 03.06.2010, автомобіль марки «Honda CR-V» номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Сторони в судовому засіданні визнали, що автомобіль марки «Honda CR-V» номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , був придбаний за час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Між тим, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /ч.1 ст.70 СК України/.

Виходячи із наведеного, за позивачкою і відповідачем слід визнати право власності на автомобіль марки «Honda CR-V» номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , по 1/2 частці за кожним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - слід задовольнити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12-13, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 63, 70-71 Сімейного кодексу України, суд -

у х в а л и в :

первісний позов задовольнити.

Визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :05:001:0252 за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :05:001:0252, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :05:001:0252, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Honda CR-V» номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , по частці за кожним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ,зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: