Провадження № 2/641/594/2024 Справа № 641/6113/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Богдан М.В.,

за участю секретаря судового засідання Двірник О.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

АТ «Кредобанк» звернулося до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно якої просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за Кредитним договором № СL-290831 від 24 вересня 2020 року у розмірі 342467 грн. 99 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 194470 грн. 53 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 147241,15 грн., донарахованих відсотків за період з 01.05.2023-05.05.2023 року у розмірі 756,31 грн. Щодо розподілу судових витрат, позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на користь АТ «Кредобанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 5137,02 грн., а також витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10% від ціни позову, а саме: 34246 грн. 79 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 вересня 2020 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № CL-290831, відповідно до умов якого Банк видає Позичальнику Кредит у розмірі 200,000 грн. строком до 23 вересня 2026 року за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до п. 2.4. Кредитного договору, позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі та за наступними реквізитами: на поточні потреби в сумі 200000 грн., на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 відкритий у відділенні АТ «КРЕДОБАНК» у м. Харкові по пр-ту Гагаріна, 43/2 (МФО 325365); на поточні потреби.

Вказує також, що 22 вересня 2020 року відповідач в анкеті-заяві № CL-290831 зазначив інформацію, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Позивач звертає увагу на судову практику, яка дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем іншого з подружжя, навіть у випадку відсутності договору поруки. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 205/5882/18.

Стверджує, що на виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує та продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Кредобанк», тому позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене просить суд стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за Кредитним договором № СL-290831 від 24 вересня 2020 року у розмірі 342467 грн. 99 коп. та судові витрати.

В поданому відзиві представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Яресько Т.В. просив в задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилався на те, що ОСОБА_3 дізналась про наявність заборгованості ОСОБА_2 після ознайомлення з матеріалами судової справи 24.01.2024 року. Кредитний договір № CL-290831 від 24.09.2020 року не містить підписів ОСОБА_3 про ознайомлення з умовами договору, вона не надавала погодження на отримання коштів в кредит, не підписувала договорів поруки, тощо. ОСОБА_2 має хворобу лудоманію, зокрема грає в азартні ігри та бере кредити в банках та МФО для цієї мети. Кредитні кошти у розмірі 200 000,00 ОСОБА_2 витратив не в інтересах сім`ї, а на те, щоб виплатити борги по власним кредитам, на азартні ігри та на свої власні потреби. ОСОБА_2 , починаючи з 2018 року по сьогоднішній день грає в азартні ігри, має величезну кількість непогашених кредитів, та отримує нові кредити для погашення вже існуючих боргів. Підпис ОСОБА_3 на Кредитному договорі № CL-290831 від 24.09.2020 року під текстом, що вона не заперечує проти отримання кредиту ОСОБА_2 відсутній. Відтак, солідарне зобов`язнання у ОСОБА_3 не виникло згідно Кредитного договору на підставі ст. 541 ЦК України. Враховуючи зазначене, вважає, що підстави в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором з ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки у Відповідача не виникло солідарного зобов`язання щодо погашення боргу. Крім того, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення правничої допомоги, оскільки, в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про обґрунтованість витрат на професійну правову допомогу, зокрема не надано детального опису виконаних робіт, не відомо, чи в договорі передбачена фіксована оплата, чи погодинна, не зазначено інформацію про справу, щодо якої надавалась правнича допомога, не вказаний обсяг витраченого часу та вартість послуг за годину роботи адвоката. Натомість просив стягнути АТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

У відповіді на відзив представник позивача АТ «Кредобанк» зазначив, що заборгованість за кредитним договором є майновим обов`язком, що включається до поняття майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як містить обов`язкову ознаку правочину вчиненого в інтересах сім`ї, як наслідок стягнення заборгованості за Кредитним договором Позичальника покладається на другого із подружжя у вигляді солідарного обов`язку перед Банком, адже знову ж суть правочину полягає в тому, що кредитні кошти були надані в інтересах сім`ї на поточні потреби одного із подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї і для сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Відповідачем ОСОБА_3 не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби чоловіка, тобто нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, проте тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, Банк вважає правильними висновки про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики. Крім того, просив відмовити ОСОБА_3 у стягненні з АТ «Кредобанк» витрат на правничу допомогу.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення, а яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення дострокової заборгованості. При цьому зазначив, що з 13.12.2022 року знаходиться за кордоном. Відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що 24.09.2020 року між ним та АТ «КРЕДОБАНК» було укладено Кредитний договір № CL-290831, та він отримав кредит у розмірі 200 000,00 грн. строком на 60 місяців терміном до 23 вересня 2025 року. Згідно умов Кредитного договору, кінцевою датою повернення є 23.09.2025 року. Порядок та строки повернення Позичальником кредиту встановлено Графіком платежів, а саме шляхом внесення суми щомісячного платежу. Отже, звернувшись у вересні 2023 року з позовом до суду, позивач просив достроково стягнути з нього залишок суми кредиту, в тому числі за платежами, строк виконання яких не настав. 29.08.2023 року (згідно поштової накладної) на адресу ОСОБА_2 позивачем було направлено досудову вимогу від 28.03.2023 року «щодо дострокового стягнення заборгованості». Відповідач-1 не отримував даного цінного листа, оскільки з 13.12.2022 перебуває за кордоном, проте докази отримання ОСОБА_2 даного цінного листа відсутні. Це свідчить про те, що у ОСОБА_2 була відсутня можливість ознайомитися із вмістом цінного листа, що в свою чергу зробило неможливим належне та відповідне вмісту листа реагування відповідача на вміст листа. Звернувшись до суду з позовною заявою про повне дострокове стягнення з відповідача заборгованості за споживчим кредитом до даного строку, позивач порушив встановлений Законом України «Про споживче кредитування» порядок дострокового повернення споживчого кредиту в частині дотримання строку, який надається споживачу для добровільного виконання зобов`язань за договором. Водночас, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що є підстави стягнення з нього наявну прострочену заборгованість станом на 05.05.2023 року у розмірі 199 159,32 грн.

Представником позивача АТ «Кредобанк» подані до суду письмові пояснення, в яких він зазначив, що Банк просить врахувати, що підставою для звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту до відповідачів, була прострочка з оплати процентів та тіла кредиту упродовж 21 (двадцяти одного) місяця, що відображено в розрахунку заборгованості. 28.08.2023 р. представник АТ «Кредобанк» звернувся із досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.09.2023 р. досудова вимога повернулась відправнику. Причиною повернення листа стало закінчення встановленого терміну зберігання, що підтверджується витягом з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштового відправлення за трек-номерами № 778 та 760 відповідно». Також просив суд звернути увагу, що відповідач ОСОБА_2 зазначив, що в даний час знаходиться за кордоном та не міг отримати досудову вимогу, який не повідомляв АТ «Кредобанк» про те, що він в даний час знаходиться за кордоном. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання представник позивача - АТ «Кредобанк» не з`явився, в направлених до суду заявах просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Яресько Т.В. в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити, заперечення викладені у відзиві підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився,

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що 24 вересня 2020 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № CL-290831.

Відповідно до п. 1 Кредитного договору Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані, в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі зазначені в цьому Кредитному договорі.

Відповідно до п. 2.1, 2.3, 2.4 Кредитного договору Банк видає Позичальнику Кредит у розмірі 200000,00 грн. на 60 місяців терміном до 23 вересня 2026 року на наступні цілі: на поточні потреби, на на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 відкритий у відділенні АТ «КРЕДОБАНК» у м. Харкові по пр-ту Гагаріна, 43/2 (МФО 325365)

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних.

Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п. 4.1. Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору.

Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, передбачені цим Договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 6.3. Кредитного договору, Позичальник щомісячно, здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом у вигляді рівних сум ануїтетного платежу (розмір якого визначається п. 6.2. Кредитного договору). Повернення кредиту здійснюється у порядку, передбаченому п.п. 6.3.1.-6.3.5. Кредитного договору.

Відповідно до п. 6.9. Кредитного договору Банк, у випадках передбачених п. 3.3. Кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Відповідно до п. 6.10. Договору, Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку, передбаченого п. 6.9. Кредитного договору, усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку (п. 6.9. Кредитного договору).

Пунктом 7.1. Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором Позичальник відшкодовує Банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання Позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення простроченої до дати, що передує даті погашення заборгованості Позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої Позичальником на підставі цього пункту Кредитного договору не може перевищувати 15 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 8.1. Кредитного договору за виконання зобов`язань за Кредитним договором Позичальник несе повну відповідальність перед Банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України.

З матеріалів справи також вбачається, що перед укладенням кредитного договору 22 вересня 2020 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було підписано Анкету-заяву № СL-290831 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про зареєстрований шлюб та про факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 .

Позивач звертає увагу на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18, який дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем іншого з подружжя, навіть у випадку відсутності договору поруки.

Судом встановлено, що на виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, надавши ОСОБА_2 , згідно до даних меморіального ордеру № 50974539 від 24 вересня 2020 року кредитні кошти на суму 200 000,00 грн. (а.с. 8).

Однак, в порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість за наданим кредитом.

Так, відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованості по Кредитному договору № СL-290831 від 24 вересня 2020 року заборгованість ОСОБА_2 перед АТ «Кредобанк» становить 342467 грн. 99 коп., що складається із заборгованості за кредитом в розмірі 194470 грн. 53 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 147241 грн. 15 коп., та донараховані відсотки за період з 01.05.2023-05.05.2023 року в розмірі 756,31 грн.

Даний розрахунок заборгованості суд визнає достовірним та правильним, приймаючи до уваги як належний та допустимий доказ, що відповідає вимогам ст.ст. 78-80 ЦПК України, оскільки вказаний розрахунок підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розрахунок нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількість днів за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.

Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем не надано.

Сторонами не надано суду доказів на спростування факту наявності заборгованості у вказаному розмірі.

Відповідно до ст. ст. 11, 13 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до cт. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до cт. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 cт. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з cт. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У ч. 1 ст. 1050 ЦК України зазначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 позивачем було надіслано досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості за вих. №592/2023 від 28 серпня 2023 року, однак, відповідач не скористався своїм правом на добровільне усунення порушень та погашення заборгованості за Кредитним договором.

19.09.2023 р. досудова вимога повернулась відправнику, причиною повернення листа стало закінчення встановленого терміну зберігання, що підтверджується витягом з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштового відправлення за трек-номерами № 778 та 760 відповідно.

Посилання відповідача ОСОБА_2 в письмових пояснення на те, що докази отримання досудової вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості відсутні, що в нього була відсутня можливість ознайомитися із вмістом цього листа, що в свою чергу зробило неможливим належне та відповідне реагування, суд не приймає до уваги, оскільки сам відповідач ОСОБА_2 зазначив, що з 13 грудня 2022 року перебуває за кордоном.

Відповідно до п. 10.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний повідомити Банк, зокрема, про зміну свого місця проживання, інші обставини протягом 3-х днів з моменту виникнення відповідних обставин.

Жодних доказів про надання Банку інформації щодо зміни свого місця проживання, про наявність об`єктивних складнощів, здатних вплинути на виконання Кредитного договору, ОСОБА_2 не надав.

Відтак, у зв`язку із невиконанням належним чином зобов`язання за вказаним договором, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за порушення норм законодавства та умов кредитного договору, а саме підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором станом на 05.05.2023 року у розмірі 342467,99 грн.

Окрім того, вказана заборгованість підлягає стягненню лише з відповідача ОСОБА_2 , як із позичальника, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Кредобанк» посилався на те, що умови кредитного договору належним чином позичальником не виконуються, у зв`язку з чим просив стягнути заборгованість з відповідачів солідарно, так як відповідач ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_3 , а кредит був отриманий позичальником на побутові потреби і використаний в інтересах сім`ї, а тому, незважаючи на те, що договір поруки із нею не укладався, подружжя несе солідарну відповідальність по погашенню вказаного кредиту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на положення ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, звертає увагу на судову практику, яка дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем іншого з подружжя, навіть у випадку відсутності договору поруки.

Однак суд не погоджується з такими твердженнями представника позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, й те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує нормі частини четвертої статті 65 СК України, якою передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Звертаючись із вимогою до відповідача ОСОБА_3 , позивач зазначав, що шляхом підписання анкети-заяви №СL-290831 від 22 вересня 2020 року ОСОБА_2 зазначив інформацію про зареєстрований шлюб із ОСОБА_3 .

З умов договору кредиту №СL-290831 від 24 вересня 2020 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви №СL-290831 від 22 вересня 2020 року, підписаних ОСОБА_2 , встановлено, що наданий АТ «Кредобанк» кредит в сумі 200000 грн. є споживчим, оскільки взятий на поточні потреби споживача (однак, на які саме поточні потреби, не вказано).

Окрім того, відповідно ч. 1 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, додаткових процентів.

Так, суд звертає увагу, що поручитель у разі укладення договору поруки відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Таким чином, відповідальність поручителя і боржника є солідарною, якщо наявний договір поруки.

Як вбачається з матеріалів справи договору поруки ОСОБА_3 , не підписувала, доказів того, що договір був укладений в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що анкета-заява взагалі не містить підпису ОСОБА_3 .

Подані банком письмові докази не дають підстав визнати доведеним той факт, що кредитний договір укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, оскільки, як слідує зі змісту цього договору, він укладений з метою отримання коштів на поточні потреби.

У той же час, у даній справі, один з подружжя ОСОБА_3 згоди на укладення кредитного договору її чоловіком ОСОБА_2 не надавала, що підтверджується анкетою-заявою фізичної особи на отримання готівкового кредиту № CL-290831.

Будь які інші докази, які б підтверджували цю обставину у справі відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що отримані ОСОБА_2 в кредит грошові кошти у вказаній сумі були використані в інтересах сім`ї. Таким чином, у задоволенні позову АТ «Кредобанк» до ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав у повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором перед АТ «Кредобанк», тому наявні правові підстави для стягнення з нього, як із позичальника, на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 342467 грн. 99 коп.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від ціни позову, а саме: 34246 грн. 79 коп.

Відповідачем ОСОБА_3 заявлено вимогу про стягнення з АТ «Кредобанк» на її користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Позивач у позовній заяві стверджує, що поніс судові витрати «на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з аналізом справи, побудови стратегії дій по справі, написання позовної заяви та супровід представника в судових засіданнях у розмірі 10 % від ціни позову, а саме 34246 грн. 79 коп.» на підтвердження чого посилається на доданий до позову витяг з договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, у якому вказано про винагороду Виконавця - АО «БІЗНЕС І ПРАВО», і що АТ «Кредобанк» її сплачує.

У матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги, укладений 11 лютого 2019 року між АТ «Кредобанк» і Адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС і ПРАВО», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000531 від 30 листопада 2018 року, та довіреність №12783 від 24 листопада 2022 року. Проте, будь-яких інших доказів на підтвердження існування та розміру понесення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, до позовної заяви додано не було. А тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог за необґрунтованістю.

В обґрунтування розміру понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: Договір про надання правової допомоги № 24015 від 24 січня 2024 року, укладений між адвокатом Яресько Т.В. та ОСОБА_3 ; Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 24015 від 24 січня 2024 року; акт приймання-передачі послуг № 1 від 06.02.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_3 оплатила послуги у розмірі 7000 грн., про що отримала від адвоката Яреська Т.В. відповідну розрахункову квитанцію № 06/02/24 від 06.02.2024 року.

При цьому, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову та значення справи для сторони, суд дійшлов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, з огляду на заперечення представника останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню з АТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_3 у сумі 3 000,00 грн.

Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором CL-290831 від 24 вересня 2020 року станом на 05 травня 2023 року у розмірі 342 467 гривень 99 копійок та судовий збір у розмірі 5 137,00 грн., а всього 347 605 (триста сорок сім тисяч шістсот п`ять) гривень 01 коп.

В задоволенні позовних вимог кціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Кредобанк», , адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, 78.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя М.В.Богдан