ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9786/24
провадження № 2/753/6535/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Малишенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння в подружньому житті. Вказав, що вони з відповідачем не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки, а тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважав неможливим.Також, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, оскільки він повністю усвідомлює свою особисту відповідальність за її виховання та піклування, створює для дитини належні соціально - побутові умови проживання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні позивач та його представник, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністраціїнадали висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини та просили суд розгляд справи здійснювати за відсутності їхнього представника.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 24 вересня 2020 року, який було зареєстровано Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1488. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження, копія якого наявна в матеріалах справи.

Із матеріалів справи вбачається, що між подружжям виникали непорозуміння та спільне життя в них не склалось через різні погляди на життя. Вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки з грудня 2023 року.

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до стст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК Українивідповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оцінюючи в сукупності надані до суду докази та те, що дії відповідача стосовно визнання позову в частині розірвання шлюбу не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбупідлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини позивача та відповідачки з батьком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У постанові Верховного Суду від 21.05.2020 в справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) Суд вказав, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно з висновком Верховного Суду, який викладено в постанові від 12.01.2022 у справі № 663/724/19 (провадження № 61-15273св21), створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

А відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Також Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10. 2018 у справі № 402/428/16-ц, відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17 про те що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у стабільній та благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Отже, міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відтак, під час розгляду цієї цивільної справи щодо вирішення спору про визначення місця проживання дітей, насамперед, необхідно виходити з інтересів самих малолітніх дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністраці №101-9480 від 07 жовтня.2024 року слідує: «Розглянувши матеріали справи про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування встановив.

Малолітня дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився під час зареєстрованого шлюбу батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шлюбні відносини між якими не склалися.

ОСОБА_3 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що працівником служби у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації складено відповідний акт від 20 вересня 2024 року. З`ясовано, що батько працює, має стабільний дохід для утримання та забезпечення дитини.

Мати, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації 26.09.2024 року, на якому були присутні батьки дитини.

ОСОБА_1 зазначив, що після припинення шлюбних відносин з матір`ю дитини, починаючи з вересня 2023 року за домовленістю між батьками, дитина проживає з останнім. З цього ж моменту, мати дитини ОСОБА_2 не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні сина. Як стверджує батько дитини, ОСОБА_2 не зможе забезпечити проживання дитини в комфортних та звичних для сина умовах. Також мати дитини повідомила останньому, що збирається виїжджати за межі України, з метою працевлаштування та налагодження особистого життя. Зі слів батька, син забезпечений всім необхідним та виховується батьком самостійно. ОСОБА_3 , відвідує заклад дошкільної освіти комбінованого типу №620 Дарницького району м. Києва. Батько самостійно піклується про стан здоров`я сина, його утримання, виховання, розвиток та навчання. У спілкуванні з сином батько матері не перешкоджає, дитина спілкується з останньою.

ОСОБА_2 зазначила, що згодна з визначенням місця проживання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком. Як вважає мати дитини, за місцем проживання батька для дитини кращі умови проживання. ОСОБА_1 працює, з дня народження сина повністю матеріально утримує його, самостійно займається розвитком, навчанням ОСОБА_3 , у спілкуванні з дитиною батько не перешкоджає, остання спілкується з сином, як в присутності батька, так і без його присутності. Також ОСОБА_2 у письмовому поясненні повідомила, що з метою працевлаштування та налагодження особистого життя, збирається виїжджати за межі України.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії (протокол від 26.09.2024 №17), з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .».

Суд, не погоджується з висновком органу опіки та піклування оскільки він є необґрунтованим та оцінюється судом критично з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 32), яка є окупованою територією російською федерацією.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України, станом на 24 травня 2024 року ОСОБА_1 , як внутрішньо-переміщена особа не зареєстрований (а.с.47, 48), тобто позивач не має постійного місця проживання на території України, що є обов`язковим і необхідним для утримання і виховання дитини.

При цьому, як стверджує позивач, він довгостроково орендує квартиру АДРЕСА_4 , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, однак наданий до матеріалів справи договір оренди, суд не може вважати, як право на тимчасове проживання в даній квартирі, так як він не містить дати укладання, а також його строку дії, що вказує на його неповноту і неконкретність (а.с. 19-21).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «ЮР-ГРУПП» за Договором надання послуг №43 від 25.10.2023 року та надає консультаційні послуги у роботі з клієнтами з 25 жовтня 2023 року.

Згідно довідки №01-13 від 06.05.2024 року дохід ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2023 року по 01 травня 2024 року склав 115 000 грн. (а.с. 25), тобто 23 000 грн. щомісячно. Так, з урахуванням п. 4.1. договору оренди, орендна плата складає 6 700 грн., тобто позивачу з дитиною на місяць залишається 16 300 грн., що є недостатнім для утримання і виховання дитини з батьком.

Так, суд не може покласти в основу рішення висновок органу опіки та піклування, так як він не є достатнім як доказом у справі, оскільки він грунтується повністю на поясненнях матері дитини, у ньому не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси дитини враховано. Орган опіки та піклування складаючи висновок не звернув увагу, що з інформації зі закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №620 Дарницького району м. Києва вбачається, що батьки по черзі відводять і забирають дитину із закладу дошкільної освіти, цікавляться успіхами у навчанні та розвитку дитини. Також, Орган опіки та піклування не звернув увагу, що батько дитини зареєстрований в м. Донецьк, який є окупованою територією російською федерацією та не зареєстрований, як внутрішньо-переміщена особа, натомість мати дитини ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_2 .

Так, встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши подані позивачем докази в справі, суд дійшов висновоку, що всі доводи позивача ґрунтуються виключно на його твердженні, що малолітньому сину буде краще з ним, без підтвердження належними та допустимими доказами.

Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не може забезпечити дитині належного виховання і розвитку, створити належні та безпечні для життя та здоров`я умови проживання, доказів, які б свідчили про неналежне виконання відповідачем або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дитини або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дитини з матір`ю суперечить її інтересам.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Відтак, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в справі докази та надавши їм оцінку, встановивши дійсні обставини справи та з огляду на норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в межах їх доводів, суд вважає, що позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано належних доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, що є підставою для відмови у задоволенні позову в даній частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 21, 24, 110-112, 141, 161 СК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Шлюб зареєстрований у Дарницькому районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24.09.2020 року, актовий запис №1488 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати.

Після розірвання шлюбу присвоюються прізвища: йому - ОСОБА_1 ; їй - ОСОБА_2 .

В задоволенні частини позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком дитини ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тесту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29.11.2024 року.

.

Суддя :