Справа №296/7237/24
УХВАЛА

26.11.2024 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Воробйова Т.А.,

розглянувши матеріали позовної заяви

ОСОБА_1 ,

від імені якого діє представник адвокат Стахов Андрій Олексійович,

до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович,

Корольовський ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ),

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Стахов А.О., звернувся до Корольовського районного суд м.Житомира з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., Корольовський ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Корольовського районного суд м.Житомира від 25.10.2024 цивільну справу №296/7237/24 передано за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира.

Дослідивши матеріали цивільної справи №296/7237/24, суд дійшов висновку, що вона не підсудна Богунському районному суду м. Житомира та про необхідність передачі справи на розгляд до Корольовському районному суду м. Житомира з наступних підстав.

Питання визначення територіальної підсудності врегульовано параграфом 3 глави 2 ЦПК України.

Положеннями частини 2 статті 27 ЦПК України закріплено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Правила визначення альтернативної підсудності закріплені у статті 28 ЦПК України.

Так, частина 12 статті 28 ЦПК України передбачає, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Як встановлено зі змісту ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2024, правовою підставою для передачі справи за підсудністю на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира слугувало те, що, як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, представник позивач зазначає, що підсудність справи обумовлена виконанням виконавчого напису Корольовським ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), місцезнаходження юридичної особи: 1014, Житомирська обл., м.Житомир, вул.Л.Качинського, буд.12-А, що є територією Богунського районного суду м.Житомира.

Суд звертає увагу, що застосуванню правил альтернативної підсудності передує визначення територіальної підсудності за загальними правилами в порядку статті 27 ЦПК України.

При цьому, у відповідності до пункту 37 Постанови Пленуму №3, право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Наведений висновок кореспондується із положеннями частини 16 статті 28 ЦПК України, відповідно до змісту якої право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, належить позивачу.

Враховуючи вищевикладене, реалізація права на застосування альтернативної підсудності належить до дискреційних повноважень позивача та не може самостійно застосовуватися судом.

В уточненій позовній заяві від 11.09.2024 позивач вказав, що підсудність обрана на підставі частини 12 статті 28 ЦПК України за місцем виконання виконавчого напису, отже, позивач реалізував своє право, передбачене частиною 16 статті 28 ЦПК України, на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа.

Як вже зазначалось, ухвалюючи рішення про передачу справи за підступність до Богунського районного суду м. Житомира, Корольовський районний суд м. Житомира послався на те, що підсудність справи обумовлена виконанням виконавчого напису Корольовським ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), місцезнаходження юридичної особи: 1014, Житомирська обл., м.Житомир, вул.Л.Качинського, буд.12-А, що є територією Богунського районного суду м.Житомира.

Однак, з таким твердженням погодитися неможливо, з огляду на наступне.

Згідно з частино 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно, щодо якого було видано оспорюваний виконавчий напис, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що за адміністративно-територіальним поділом є територією Корольовського району м. Житомира, та виконавчий напис перебував на виконанні у Корольовському ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

В ухвалі про передачу цивільної справи №296/7237/24 на розгляд до Богунського районного суду м.Житомира міститься посилання на те, що орган державної виконавчої служби, на примусовому виконанні якого перебував оспорюваний виконавчий напис, знаходиться на території Богунського району м. Житомира.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», місце виконання судових рішень та рішень інших органів не співвідноситься з місцем знаходження органу державної виконавчої служби, а визначається виключно місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

З урахуванням викладеного, суддя дійшов висновку, що дана справа не може розглядатися Богунським районним судом м.Житомира, який не є повноважним судом у даному випадку, оскільки у такому разі вбачається порушення виключного права позивача на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини також висловив у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України".

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Розгляд справи судом з позбавленням позивача права на вибір альтернативної підсудності, є позбавленням позивача права на повноважний суд в розумінні Закону №1402-VIII та у відповідності до частини 1 статті 378 ЦПК України є правовою підставою для скасування судового рішення за результатами розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Положеннями статті 32 ЦПК України закріплено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення права позивача на повноважний суд та недопущення порушення передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій, цивільну справу №296/7237/24 слід передати на розгляд до Корольовського районного суду м. Житомира як суду, встановленого законом відповідно до частини 12 статті 27 ЦПК України.

Керуючись статтями 27, 28, 31, 32, 187 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Стахов Андрій Олександрович, до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, Корольовський ВДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - направити за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.А. Воробйова