Справа № 308/3930/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Джуги С.Д.,

за участі секретаря Гусонька З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старцев Євгеній Геннадійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року (головуючий суддя Деметрадзе Т.Р.) у справі № 308/3930/15-ц за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені,

в с т а н о в и л а :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» (далі: Банк) звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.11.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про надання кредиту №0, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США строком по 17.11.2017, зі сплатою 12,2 % річних, а також за користування кредитними коштами понад встановлений строк 18,3% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 17.11.2006 № 0, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати за порушення зобов`язання позичальником у повному обсязі.

Також для забезпечення виконання зобов`язань позичальника, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 06.01.2010 № 241765, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати за порушення зобов`язання боржником у повному обсязі.

Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 24.03.2015 його заборгованість за кредитним договором становила 81 876,91 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.03.2015 складало 1 906 736,71 гривень, з яких:

75 994,84 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.03.2015 складає 1 769 755,98 грн кредитна заборгованість;

5 882,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.03.2015 року становить 136 980,73 грн заборгованість по процентам.

Крім того, заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів станом на 24.03.2015 складала 82 038,92 гривень, з яких: 68 942,98 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 13 095,94 грн пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на дані обставини, Банк просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 0 від 17.11.2006 у розмірі 81 876,91 доларів США та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит у розмірі 82 038,92 гривень.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2023 позов Банку задоволено, стягнуто солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 17.11.2006, що складає 81 876,91 доларів США, а також 82 038,92 гривень заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати в розмірі по 1218 гривень з кожного.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старцев Є.Г. Посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що стосовно поручителя ОСОБА_1 здійснено неправильний розрахунок заборгованості. Вказує, що умова договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вказує, що Банк пропустив строки давності за зверненням з вимогами до поручителя ОСОБА_1 . Посилаючись на ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вказує, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах шестимісячного строку, який слід обчислювати з: - моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами); або - з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України; або - з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Також у скарзі посилається на те, що відповідачем була оплачена фактична сума кредиту, що не створює зобов`язань для сторони.

Позиція інших учасників справи

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема вказує, що твердження скаржника про те, що відповідачем була оплачена фактична сума кредиту є голослівним та не підтверджене жодними доказами. Зазначає, що Банк направляв 22.12.2014 вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості, однак інформація про вручення цієї вимоги у Банку відсутня. Банк визнає, що внаслідок надіслання такої вимоги строк повернення кредиту настав 01.02.2015, у зв`язку з чим 6-місячний строк пред`явлення вимоги до поручителів закінчувався 01.08.2015. Тому позов Банком подано у березні 2015 року з дотриманням строку дії поруки.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції та явка учасників

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Оскільки Банк, позичальник ФОП ОСОБА_2 , поручитель ОСОБА_3 рішення суду не оскаржили, тому апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги в частині задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 , не роблячи висновків щодо неоскарженої частини рішення в частині вирішення вимог до позичальника ФОП ОСОБА_2 та іншого поручителя ОСОБА_3 .

Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник апелянта адвокат Старцев Є.Г. повторно подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи. Причини неявки в судове засідання не зазначено. При цьому, апелянт в судові засідання апеляційного суду також не з`являвся і про причини неявки суду не повідомляв. Зважаючи на те, що позиція апелянта та його представника апеляційному суду відома апеляційна скарга була складена адвокатом Старцевим Є.Г., також представником апелянта подавались заперечення на позовну заяву, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини та застосовані норми права

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17.11.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про надання кредиту №0, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США строком по 17.11.2017, зі сплатою 12,2 % річних, а також за користування кредитними коштами понад встановлений строк 18,3% річних (а.с. 7-16 т. 1).

Як вбачається з умов кредитного договору (п. 1.3.4.) та графіку погашення кредиту (Додатком №1 до кредитного договору) позичальник ФОП ОСОБА_2 узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) по 10 число (включно) кожного місяця.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, позичальник сплачує Банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

06.01.2010 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №1, якою досягнуто згоди, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме № 1, також сторони виклали Графік погашення кредиту в новій редакції (а.с. 17-20 т. 1 ).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 17.11.2006 № 0, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати за порушення зобов`язання позичальником у повному обсязі.

Також для забезпечення виконання зобов`язань позичальника, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 06.01.2010 № 241765, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати за порушення зобов`язання позичальником у повному обсязі.

Щодо вищевказаних договорів діє презумпція правомірності правочинів (ст. 204 ЦК України).

Позичальник ФОП ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, платежі у повному розмірі своєчасно не здійснював, внаслідок чого Банк нарахував заборгованість, яка станом на 24.03.2015 складає 81 876,91 доларів США, з яких:

75 994,84 доларів США кредитна заборгованість;

5 882,07 доларів США заборгованість за процентами.

Крім того, заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів станом на 24.03.2015 складає 82 038,92 гривень, з яких: 68 942,98 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 13 095,94 грн пеня за прострочення сплати процентів.

Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування Банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів, який ініційовано кредитором.

Поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , надаючи заперечення проти позову в суді першої інстанції, посилалися на те, що порука припинилася оскільки, право пред`являти вимоги у Банку виникло у лютому 2014 року, а тому 6-місячний строк пред`явлення вимоги до поручителів закінчився у серпні 2014 року (а.с. 137-142 т. 1).

Однак з наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що останню сплату коштів на погашення заборгованості за наданим кредитом позичальником було здійснено 31.07.2014 (а.с. 29 т. 1), а останню сплату коштів на погашення процентів було здійснено 02.12.2014 (а.с. 37 т. 1).

Отже, доводи поручителів є голослівними та бездоказовими, спростовуються встановленою вище обставиною здійснення сплати боржником коштів.

При цьому відповідачами до справи не надано належних і допустимих доказів того, що сума заборгованості є іншою, не надано контррозрахунку, не доведено факту погашення боргу у більшому розмірі, ніж зазначено позивачем. Відповідачами не наведено доводів щодо необґрунтованості порядку нарахування складових такої заборгованості, не наведено доводів та не подано належних і допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості, зробленого Банком.

Також до суду апеляційної інстанції скаржником ОСОБА_1 та його представником адвокатом Старцевим Є.Г. не надано контррозрахунку розміру заборгованості, зокрема у межах 6-місячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

На обґрунтування своїх доводів про припинення поруки ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старцев Є.Г., посилався на те, що Банк подав даний позов до суду з пропуском 6-місячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), що свідчить про припинення поруки.

Проте такі твердження ОСОБА_1 та його представника ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч. 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Фактичний аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, свідчить про те, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в межах шестимісячного строку, який слід обчислювати з: - моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами); або - з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України; або - з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор не пред`явить вимоги до поручителя. У випадку, якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.06.2018 у справі № 408/8040/12, від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18), від 20.03.2019 у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18), від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц вказала на те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У справі, що розглядається, у договорі поруки від 06.01.2010 його сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (п. 3.1), не є встановленим сторонами строком дії поруки.

Як зазначалось вище, останню сплату коштів на погашення заборгованості за наданим кредитом позичальником було здійснено 31.07.2014, а останню сплату коштів на погашення процентів було здійснено 02.12.2014.

Матеріалами справи підтверджено, що внаслідок порушення боржником виконання зобов`язань за кредитним договором від 17.11.2006 №0, Банк направив письмову вимогу від 22.12.2014 позичальнику ФОП ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_1 , котру згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень отримано позичальником ФОП ОСОБА_2 26.12.2014, а також поручителем ОСОБА_1 26.12.2014 (а.с. 59-64, 66, 67 т. 1).

У цій письмовій вимозі/повідомленні зазначено вимогу Банку негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором та прострочені проценти. Одночасно вказано, що у випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику цієї вимоги про дострокове повернення кредиту, Банк вимагає сплатити заборгованість у повному обсязі, що разом становить 78069, 26 доларів США (а.с. 59-64 т. 1).

Тобто у такій письмовій вимозі про дострокове повернення позики встановлено новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі.

Отже, строк виконання основного зобов`язання настав достроково 27.01.2015, тобто на 32-й день з моменту отримання цієї вимоги позичальником (день отримання 26.12.2014).

Таким чином, як письмова вимога про сплату простроченої заборгованості, так і позов, який подано Банком до суду 03.04.2015 (а.с. 85 т. 1), подано з дотримання 6-місячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Обставини щодо припинення іншого договору поруки, укладеного із ОСОБА_3 , були предметом розгляду у справі № 758/471/17. При цьому, провадження у даній цивільній справі № 308/3930/15 зупинялось до набрання законної сили судовим рішенням у справі № № 758/471/17 (а.с.239 т. 1). ОСОБА_3 просив визнати договір поруки припиненим, оскільки вважав, що 01 лютого 2014 року настав строк виконання основного зобов`язання, а протягом шести місяців, тобто до 01 серпня 2014 року, банк не звернувся із позовом до позивача. Доводи щодо припинення договору поруки, укладеного із ОСОБА_1 , внаслідок недотримання Банком строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, наведені у апеляційній скарзі. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у справі № 758/471/17 у задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства «Укрсиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102086928). В апеляційному порядку таке рішення не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки внаслідок недотримання кредитором строку звернення до суду з вимогами до поручителя ОСОБА_1 , передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України є безпідставними, скаржник не довів наявності обставин на підтвердження припинення поруки, не спростував дійсність зобов`язань поручителя ОСОБА_1 перед Банком, при цьому не навів доводів та не надав належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості, визначеного кредитором.

Разом із тим, при ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував, що два поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є солідарними боржниками між собою. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з кожним поручителем позивач уклав окремий договір поруки, а тому поручителі не є солідарними боржниками між собою. Кожен з них несе солідарну відповідальність тільки з позичальником ФОП ОСОБА_2 . Отже, висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та двох поручителів є помилковим.

У разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

У справі, яка розглядається, предметом спору є окремі договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, відсутні підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч.3 ст.554 ЦК.

Відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки не зумовлює відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові №201/13782/14-ц від 01.12. 2021, від 30.05.2018 в справі №489/5328/16-ц, від 17.11.2018 в справі №459/965/15-ц, від 01.12. 2021 у справі № 201/13782/14-ц.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції не перевірив наявності підстав для солідарного стягнення заборгованості з позичальника та одночасно двох поручителів, тому рішення місцевого суду не може вважатися законним та обґрунтованим, і як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає зміні, шляхом викладення резолютивної частини рішення у новій редакції.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи викладене, беручи до уваги заявлені позовні вимоги Банку та умови договорів, належним є стягнення суми заборгованості за кредитом та відсотками в іноземній валюті, а пені - у гривні.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів встановлено порушення норм матеріального права, які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції та викладення резолютивної частини у новій редакції.

Якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання позову Банком було сплачено 3654,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням від 25.03.2015 (а.с. 6 т.1). Оскільки за результатом розгляду справи майнові вимоги позивача задоволено, а їх часткове задоволення зумовлене саме способом солідарного стягнення між боржниками, тому судові витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідачів з кожного по 1 218 гривень.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старцев Євгеній Геннадійович задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року змінити та викласти резолютивну частину рішення у новій редакції.

Позов акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ,а РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ) заборгованість за кредитним договором №0 від 17.11.2006, що складає 81 876,91 доларів США (вісімдесят одну тисячу вісімсот сімдесят шість доларів США дев`яносто один цент), з яких 75 994,84 доларів США, та 5 882,07 доларів США - заборгованість по процентам, а також 82 038,92 гривень (вісімдесят дві тисячі тридцять вісім гривень дев`яносто дві копійки) заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит, з яких: 68 942,98 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 13 095,94 грн пеня за прострочення сплати процентів.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ,а РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 . РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ) заборгованість за кредитним договором №0 від 17.11.2006, що складає 81 876,91 доларів США (вісімдесят одну тисячу вісімсот сімдесят шість доларів США дев`яносто один цент), з яких 75 994,84 доларів США, та 5 882,07 доларів США - заборгованість по процентам, а також 82 038,92 гривень (вісімдесят дві тисячі тридцять вісім гривень дев`яносто дві копійки) заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит, з яких: 68 942,98 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 13 095,94 грн пеня за прострочення сплати процентів.

Стягнути на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору по 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2024 року.

Головуюча:

Судді: