Справа № 367/7069/17
Провадження №2/367/191/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Огнєвій Ж.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні. В позовній заяві позивач вказує, що між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб 22.11.2002р. Під час шлюбу між ними у них народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами справи був розірваний на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2011р. Під час шлюбу між сторонами справи відповідачем було придбано земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (надалі за текстом - земельна ділянка або майно), що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Запісочним О.В. і зареєстровано в Реєстрі за № 1762, а також Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПК № 020621. Однак, вказане майно було зареєстровано лише на одного з подружжя - відповідача і в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ПК № 020621 як власника майна вказано лише відповідача. Відповідачем не здійснюються заходів з визначення її як співвласника майна, а також наразі заперечується наявність її майнових прав на вказане майно, таким чином зареєструвати належне їй право власності на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, неможливо, що порушує порядок власності та користування майном, передбачений ЦК України та СК України. Крім того, нею особисто були вкладені значні особисті гроші у приведення до ладу вказаної земельної ділянки та утримання її в належному стані: за власні кошти вона зробила на земельній ділянці свердловину для водного забезпечення, влаштувала огорожу для безпеки земельної ділянки, зробила інший благоустрій території в межах земельної ділянки. Свідками таких заходів були і є мешканці сусідніх будинків, які розташовані поблизу земельної ділянки. Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України «за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування». Діти сторін постійно проживають з матір`ю, на відповідача в судовому порядку покладено обов`язок сплати аліментів на утримання його дітей, який ним належним чином не виконується: з моменту проголошення судового рішення про стягнення аліментів відповідач не сплачував аліменти на утримання їх дітей (сплата заборгованої суми відбулась лише у жовтні 2016р., тобто заборгованість тривала більше 4 років), надалі відповідач продовжує ухилятись від обов`язку по утриманню його дітей, жодним чином не бере участі в підтриманні дітей, понесенні витрат на їх навчання, оздоровлення, побутові потреби. А розмір призначених аліментів на утримання спільних дітей є настільки малим, що таких грошей вкрай не вистачає для забезпечення достатнього, нормального та повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування спільних дітей. 12 січня 2016р. відповідачем була складена заява про надання його згоди для виїзду до Республіки Польщі разом з нею їх спільних дітей. В цій заяві відповідач покладає на неї обов`язок з догляду за дітьми, їх повного забезпечення освітою, лікуванням, вихованням, культурним відпочинком. Але сам участі в цьому не приймає. Тобто, вона, як матір дітей сама несе тягар витрат на розвиток та виховання дітей, оскільки, відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, за таких обставин, сплачуваних відповідачем непостійно, із суттєвим запізненням аліментів на утримання дітей не вистачає для забезпечення їхнього повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування. Через це доцільно поставити на розсуд суду питання про збільшення її частки майна у праві спільної сумісної власності до розміру 3/4 частки земельної ділянки. Просить суд визнати за ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , право власності на 3/4 частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», та є об`єктом спільної сумісної власності без виділу її в натурі. Стягнути з відповідача на її користь понесені (сплачені) судові витрати у повному розмірі.

Через канцелярію суду відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні відмовити повністю. Відзив мотивує тим, що22.11.2002 року між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_4 . Повне забезпечення родини він здійснював самостійно і не завжди на усі потреби вистачало грошових коштів. У квітні 2005 року йому запропонували придбати земельну ділянку площею 0,1230 га в селищі Ворзель Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вартість даної земельної ділянки складала 68 300 грн. Необхідної суми для здійснення купівлі земельної ділянки а ні в нього, а ні в ОСОБА_1 не було. Тоді він, та його батько ОСОБА_5 вирішили продати квартиру, яка дісталася їм у спадщину після смерті його матері ОСОБА_6 . Продаж зазначеної квартири було здійснено 24.05.2005 року за 8200 гривень. Решту потрібної суми, а саме 65 000 гривень йому подарував батько - ОСОБА_5 16.05.2005 року ним було придбано земельну ділянку площею 0,1230 га в АДРЕСА_1 , вартістю 68 000 грн. за кошти, які частково були виручені ним від продажу спадкового майна (квартири) та частково подаровані батьком. При укладенні договору купівлі-продажу вище вказаної земельної ділянки позивачці достовірно було відомо, що право власності на земельну ділянку реєструється за ним так, як вона була придбана не за спільні кошти подружжя. 03.03.2011 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі 1-2116/11, яке набрало законної сили 14.03.2011 року, шлюб між ним та ОСОБА_1 було розірвано. На момент розірвання шлюбу вони дійшли згоди, що їх доньки ОСОБА_4 , 2004 р.н. та ОСОБА_3 , 2006 р.н. залишаються проживати з матір`ю, спільно нажитого майна у них не було тому і позов про поділ майна не заявлявся позивачкою. Свій обов`язок по утриманню дітей він виконував, однак ОСОБА_1 завжди було мало того, що ним надавалося (що і стало причиною розірвання шлюбу). Через деякий час ОСОБА_1 звернулася до нього з пропозицією відмовитися від земельної ділянки у селищі Ворзель Київської області на її користь, а вона в свою чергу не буде подавати позов про стягнення з аліментів на утримання дітей. Від даної пропозиції він відмовився так, як у будь-якому випадку він буде утримувати своїх дітей. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2012 року у справі № 2-100/12 з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 , 2004р.н. - 1022 грн., ОСОБА_3 , 2006р.н. - 853 грн. щомісяця до досягнення ними повноліття. Після цього позивачка знову звернулася до нього з пропозицією віддати їй земельну ділянку у селищі Ворзель, в черговий раз він відмовився. Аліменти сплачував, однак не через банк, у зв`язку з чим у 2016 році за вимогою виконавчої служби, ним на користь позивачки було сплачено понад 100000 грн. так як він не зміг підтвердити, що аліменти сплачувалися. Грошові кошти на утримання дітей (аліменти), особисто ОСОБА_1 , передавав його батько - ОСОБА_5 . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Позивач не надає жодних доказів того, що у її родини у 2005 році були спільні кошти (кошти накопичені за час шлюбу, а бо можливість їх накопити). Як вже зазначалося кошти були отримані від продажу його спадкового майна та подаровані йому (на передодні дня народження) його батьком. Заявляючи позовні вимоги про поділ майна позивачка просить стягнути на її користь 3/4 частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 обґрунтовуючи це тим, що з нею проживають діти, а його фінансування не достатньо для їх утримання. Зокрема відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. ОСОБА_1 у 2016 році разом з дітьми переїхала на проживання до Республіки Польща разом з їх доньками, де вийшла заміж та народила ще одну дитину. Надаючи дозвіл колишній дружині на виїзд з дітьми до Польщі його було переконано в тому, що донькам буде краще з мамою, що вони отримають «зелені карти» та більше перспектив на якісне навчання і майбутнє. Бажаючи кращого своїм дітям, він погодив дозвіл, а ОСОБА_1 підтвердила, що здійснюватиме належний догляд за дітьми за його відсутності та забезпечить їх приїзд до України в подальшому. Твердження позивачки про його бездіяльність та неучасть у житті дітей є надуманими та перебільшеними.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, її представник адвокат Панков Д.В. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином.

Третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради не забезпечила явку свого представника, в матеріалах справи міститься заява щодо розгляд у справи у відсутності представника Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22.11.2002 р. у Відділі реєстрації актів громадського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 1704) розірвано.

Згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 853,00грн. щомісяця починаючи з 08.11.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 1022,00грн. щомісяця починаючи з 08.11.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Запісочним О.В. і зареєстровано в Реєстрі за № 1762, а також Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 020621 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (надалі за текстом - земельна ділянка або майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Твердження представника позивача адвоката Орел А.В. про те, що ОСОБА_1 працювала архітектором та дизайнером з червня 2002р. у різних фірмах на договірній основі, з березня 2004р. на постійній основі - на посаді архітектора-дизайнера (про що є відмітка у трудовій книжці) до самих пологів (до народження першої доньки) і після них (на неповній робочій день), не знайшло жодних підтверджень, позивачем не надану суду жодних належних доказів, які б підтверджували б дані факти.

Твердження відповідача про купівлю спірної земельної ділянки за кошти, частина з яких, а саме: 65000грн. була подарована його батьком ОСОБА_5 згідно договору дарування грошових коштів від 14 червня 2005 року та кошти, отримані ним від продажу частини майна, що належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 травня 2005 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3361, не спростовані стороною позивача.

При цьому, позивачка стверджує, що на купівлю спільної земельної ділянки гроші були використані з різних джерел: частково, ті що зосталися від продажу квартири, яку відповідач отримав у спадщину після смерті своєї матері, частково, гроші, які подарували родичі з обох сторін подружжя, частково, зароблені подружжям гроші; довести документально склад доходів до моменту придбання земельної ділянки неможливо ані у випадку позивача ані у випадку відповідача.

Однак, в підтвердження того, що гроші, які витрачені на придбання вищезазначеної земельної ділянки, є їх спільною сумісною власністю та придбана земельна ділянка також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу ОСОБА_1 надає суду копію письмової заяви, як другого з подружжя про згоду на укладення договору про купівлю ОСОБА_2 , за ціну 68300грн. земельної ділянки площею 0,1230га (кадастровий номер: :01:072:0004), що розташована в АДРЕСА_1 від 16 червня 2005 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., зареєстрована в реєстрі за № 1761, якою підтверджено даний факт.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно п. 18 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005 року вбачається, що згода дружини ОСОБА_1 на купівлю чоловіком ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки, викладена в заяві на бланку серії ВС № 609143, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 16 червня 2005 року про реєстру № 1761.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005 року знав та не заперечував, що вказаний договір купівлі-продажу, укладався ним в інтересах сім`ї на умовах, які він з дружиною попередньо обговорили і вважали вигідними для них, і підписання цього договору відповідало їхньому спільному волевиявленню.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Оскільки, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77, 78) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81).

Таким чином, оскільки, земельна ділянка площею 0,1230га (кадастровий номер: :01:072:0004), що розташована в АДРЕСА_1 , була набута у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу.

Щодо відступлення від рівності часток, суд вважає зазначити наступне.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Позивачка як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила врахувати, що на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти, а сплачуваних відповідачем аліментів непостійного, із суттєвим запізненням на утримання дітей не вистачає їй для забезпечення їхнього повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак при цьому, жодних належних доказів, щодо підстав зміни суми призначених згідно судового рішення аліментів суду з боку позивача не надано, крім того, не надано суду жодних належних доказів, що повнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на теперішній час потребують аліментів на їх утримання.

Однак, суд вважає, що таку обставину, що діти проживали з позивачкою не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України.

Судом встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі вказаної земельної ділянки між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених дослідженими доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1186,67грн.

На підставі ст. 3, 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст. 15, 367-368, 372 ЦК України, керуючись ст. 4, 10, 76, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», та є об`єктом спільної сумісної власності без виділу її в натурі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 сплачений судовий збір у розмірі 1186,67грн.

В решті частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза