Справа № 522/3471/20
Провадження № 2/522/445/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси із позовом звернулась ОСОБА_1 , в якому просить: 1) встановити факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24.05.2010 року по 28.12.2019 року; 2) визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; 4) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; 5) стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2020 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2020 року скасовано. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 38036175; накладено арешт квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2020 року вжито заходи забезпечення зустрічного позову. Накладено арешт на автомобіль марки «Honda Accord», 2008 року випуску, він-код НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у квітні 2010 року познайомилась з ОСОБА_2 . З 24 травня 2010 року сторони почали проживати разом в орендованій квартирі у м. Миколаєві. З березня 2011 року по травень 2013 року сторони проживали у квартирі, яка належала двоюрідному брату ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина.

16 серпня 2012 року під час проживання однією сім`єю сторонами було придбано за спільні кошти квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 30 жовтня 2012 року право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 . ОСОБА_1 займалась облаштуванням квартири, купляла будівельні матеріали, посуд, елементи декору, меблі, сплачувала за комунальні послуги, що підтверджується чеками та квитанціями оплаченими нею. Також, за адресою спірного майна: АДРЕСА_1 було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та їх спільної дитини.

14 серпня 2017 року під час проживання однією сім`єю сторонами було придбано за спільні кошти квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 . ОСОБА_1 займалась облаштуванням квартири, купляла будівельні матеріали, посуд, елементи декору, меблі, сплачувала за комунальні послуги, що підтверджується чеками та квитанціями оплаченими нею. З 30 травня 2018 року сторони почали проживати у зазначеній квартирі. За цією ж адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та їх спільної дитини.

У грудні 2019 року їх відносини почали погіршуватися, що стало підставою для припинення сімейних стосунків. З 28 грудня 2019 року сторони не проживають разом. ОСОБА_1 разом з дитиною залишилася проживати у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначала, що у період з 24.05.2010 року 28.12.2019 року між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільних друзів, їздили на спільний відпочинок, разом проводили свята, відвідували родичів один одного. Окрім цього, ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреності на розпорядження майном (коштами) та склав на її ім`я заповіт.

15.05.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Козак А.В., у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи наступне.

ОСОБА_2 ознайомився з позивачкою у квітні 2010 року. Після чого, їздив знайомитися із родичами ОСОБА_1 у м. Кривий Ріг. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син. ОСОБА_2 працює моряком. Вважає недоведеним факт спільного проживання з 24.05.2010 року, зазначає, що сторони почали проживати разом з липня 2013 року. Не погоджується з тим, що спірне майно було придбане за спільні кошти, оскільки ОСОБА_1 не працювала та не надала докази участі у спільному придбанні спірного майна. Заперечує той факт, що ОСОБА_1 приймала участь у ремонті квартир, оскільки всі витрати сплачував ОСОБА_2 .. З листопада 2019 року сторони живуть окремо. Посилаючись на ч. 4 ст. 368 ЦК України, зазначає, не має підстав для визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки ОСОБА_1 не надано докази спільної праці та спільних грошових коштів.

В свою чергу, 15.05.2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Козак А.В. звернулась до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 603 225 гр.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що за період спільного проживання мало місце придбання автомобілю марки «Honda Accord», 2008 року випуску, вартістю 22 500 доларів США, що еквівалентно 603 225 грн., який був зареєстрований на ОСОБА_1 . Оскільки ці кошти ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою, то ОСОБА_1 зобов`язана повернути грошові кошти у розмірі 603 225 грн. ОСОБА_2 , на підставі ст. 364 ЦК України.

19.06.2020 року до суду від представника ОСОБА_1 адвоката Чуєвої К.О. надійшов відзив на зустрічну позовну заява, в якій просила відмовити у його задоволенні. Зазначає, що не має підстав для стягнення цих коштів.

Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст. 129,130,131 ЦПК України.

В судове засідання з`явилась представник ОСОБА_1 адвокат Чуєва К.О. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась. З`явилась представник ОСОБА_2 адвокат Бабіна К.О..

В судове засідання свідок ОСОБА_3 не з`явився, обов`язок забезпечити явку якого був покладений на представника ОСОБА_2 адвоката Бабіну К.О.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи або оголошував перерву у судовому засіданні, надаючи можливість доводити сторонам свій позов. Також, суд відкладав розгляд справи або оголошував перерву у судовому засіданні у зв`язку із значною кількістю адвокатів Федоришина О.Я., які неодноразово у день судового засідання подавали заяви про відкладення розгляду справи із проханням надати час на ознайомлення з матеріалами справи. В той же час, із матеріалами справи адвокати не знайомились.

Суд, дослідивши матеріали справи, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приходить до наступного.

Сторони познайомились у квітні 2010 року, що не заперечується сторонами.

Для підтвердження початку періоду спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надала договір оренди житлового приміщення від 24.05.2010 року за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, арк. 13). Дослідивши цей договір, суд встановив, що орендатором квартири значиться ОСОБА_1 .

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дитина - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 зазначала, що з березня 2011 року до травня 2013 року сторони проживали за адресою: АДРЕСА_3 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 , пояснила, що сторони проживали у квартирі, яка розташована на одному поверсі з її квартирою. Вперше свідок побачила позивачку, коли остання була вагітна, мала зі сторонами добросусідські відносини. Зазначила, що сторони прожили за цією адресою з березня 2011 року приблизно 2 роки.

Судом була досліджений Історія розвитку дитини ОСОБА_7 2011 р.н. КНП «Дитяча міська поліклініка №2» Одеської міської ради, в якій у відомостях житлово-побутові умови проживання дитини зазначено, що за адресою АДРЕСА_3 проживає двоє дорослих та одна дитина, умови проживання задовільні, вказані контакті данні обох батьків.

Суд встановив, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 22.10.2012 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 38036175, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2020 року. В матеріалах справи міститься квитанція № ПН 44151 від 16 серпня 2012 року про сплату пайових внесків за кв. 79 внесену ОСОБА_2 у розміні 364 770 грн. за договором від 05.12.2011 року.

Суд встановив, що з липня 2013 року сторони разом з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.

19.11.2012 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , пояснила, що знайома із сторонами з 2013 року, мали дружні стосунки, ходили один до одного у гості, випадково дізналась, що сторони не одружені, сприймала їх як родину. Свідок зазначила, що у періоди відсутності ОСОБА_2 у морських рейсах ОСОБА_1 займалась облаштуванням квартири, замовляла будівельні матеріали, меблі, техніку, збирала чеки та квитанції для підрахунку витрат.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 , пояснила, що за цією адресою проживає з 2012 року. Зі сторонами знайома з весни 2013 року, їхні квартири були розташовані на одному поверсі. ОСОБА_2 працював моряком, у періоди його відсутності ОСОБА_1 робила ремонт у квартирі, часто влаштовувала дитячі свята для дітей будинку, тому жильці будинку її добре знали. Сторони за цією адресою проживали до 2018 року.

Судом дослідженні чеки та квитанції на придбання будівельних матеріалів, елементів декору, меблів та ін. Із наданих стороною доказів, суд бере до уваги докази, які містять дані про особу покупця та адресу об`єкта спірного майна.

Відповідно до замовлення від 07.11.2012 року на виконання робіт з виготовлення дверей за адресою АДРЕСА_1 , замовником зазначена ОСОБА_1 . Відповідно до заяви-угоди укладеної між ТОВ Флагман» та ОСОБА_1 від 12.11.2012 року здійснювалися послуги по встановленню вікон у квартирі за адресою АДРЕСА_1

Відповідно до банківської виписки по рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ КБ «Приват банк» за період з 01.01.2015 року 19.02.2020 року ОСОБА_1 здійснювалися перекази грошових коштів за оплату послуг ОСББ «Одна сім`я», оплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 у період з листопада 2015- березня 2018 року.

Відповідно до заяви на приєднання до договору укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ ТРК «Бриз» від 24.02.2015 року за адресою АДРЕСА_1 надавалися телекомунікаційні послуги. На підтвердження оплати платежів за договором ОСОБА_1 надана банківська виписка АТ КБ «Приват банк» за період з 01.01.2015 року 19.02.2020 року.

Суд встановив, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на підставі додаткової угоди № 2 від 15.03.2017 року до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-12-2/19 від 28.12.2015 року про заміну сторони, дата державної реєстрації об`єкта нерухомого майна 14.08.2017 року.

Судом дослідженні чеки та квитанції на придбання будівельних матеріалів, елементів декору, меблів та ін. Із наданих стороною доказів, суд бере до уваги докази, які містять дані про особу покупця та адресу об`єкта спірного майна. Відповідно до специфікації до договору № 6ЭЛ-000117 від 16 червня 2018 рок на придбання дивану, замовником вказана ОСОБА_1 , а також вказана адреса: АДРЕСА_2 . Відповідно до специфікації до договору №-000000036 від 27 грудня 2017 року на придбання ліжка, замовником зазначена ОСОБА_1 , а також вказана адреса: АДРЕСА_2 . Відповідно до акту № 6ЄЛ-00019 здачі-прийомки виконаних робіт, замовником зазначена ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до договіру № 247 від 08.09.2017 року на встановлення натяжних систем, замовником зазначена ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до заяви на приєднання до договору про надання телекомунікаційних послуг між ОСОБА_1 та ТОВ ТРК «Бриз» за адресою АДРЕСА_2 , абонентом зазначена ОСОБА_1 , а замовником ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 09.11.2018 року по теперішній час.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради малолітній ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 09.11.2018 року по теперішній час.

Матеріали справи містять фотографії за 2010-2019 рік на яких зображені сторони за різних обставин, зокрема на спільному відпочину, з родичами один одного тощо. Жодна із сторін не заперечувала достовірність цих доказів, які суд бере до уваги у сукупності із іншими доказами.

Відповідно довіреності виданої АТ «Альфа-Банк» від 02.05.2019 року ОСОБА_2 надано ОСОБА_1 право користування індивідуальним банківським сейфом.

Відповідно до довіреності виданої ПАТ «Укрсоцбанк» від 28.03.2017 року ОСОБА_2 надано ОСОБА_1 право користування індивідуальним сейфом.

Відповідно до довіреності виданої ПАТ АБ «Південний» від 24.10.2016 року ОСОБА_2 надано право ОСОБА_1 на користування індивідуальним сейфом.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Сімейний кодекс України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факт спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого сімейного законодавства України та правовою позицією Верховного Суду щодо спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю.

Факт проживання однією сім`єю сторони не заперечували. Спір між ними виник щодо періоду початку та періоду припинення спільного життя. ОСОБА_1 стверджувала, що фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2 почалися 24.05.2010 року, а ОСОБА_2 в свою чергу зазначив, що з липня 2013 року.

ОСОБА_1 стверджувала, що з березня 2011 року до травня 2013 року сторони проживали за адресою: АДРЕСА_3 . Наведені обставини ОСОБА_1 доводила показаннями свідків, письмовими доказами, фотографіями. ОСОБА_2 заперечив, однак своєї версії щодо місця проживання у цей період не надав, на противагу наданими ОСОБА_1 доказами, не надав свої пояснення та докази проживання в іншому місці.

Суд оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи показаннями свідка ОСОБА_4 , письмовими доказами, зокрема, Історією розвитку дитини малолітнього ОСОБА_7 КНП «Дитяча міська поліклініка №2» Одеської міської ради, фотографіями, вважає встановленим факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю з березня 2011 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 зазначила, що з ОСОБА_2 не проживають однією сім`єю з 28.12.2019 року, а ОСОБА_2 , в свою чергу, заначив, що не проживає з ОСОБА_1 з листопада 2019 року, суд вважає встановленим період припинення фактичних шлюбних відносин, з листопада 2019 року.

З огляду на досліджені в судовому засіданні докази та покази свідків, суд вважає встановленим юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у період з березня 2011 року по листопад 2019 року.

Щодо вимог позивача (відповідача за зустрічним позовом) про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На аргумент представника відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 368 ЦК України, оскільки позивачка не працювала та не приймала участі у придбанні спірного майна, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошті або спільна праця подружжя.

З`ясовуючи джерела коштів за які було придбано спірне майно, судом встановлено, що майно було придбано за період фактичних шлюбних відносин, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого у позивача відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростував. Зазначена позиція кореспондується з практикою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у Постанові від 20 березня 2023 року справа № 752/25566/20-ц провадження № 61-13366 св 22. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд приходить до висновку, про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Щодо поділу майна

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Щодо зустрічного позову, суд вважає його необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне.

ОСОБА_2 звертаючись із зустрічним позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 у розмірі 22 500 доларів США, що еквівалентно 603 225 грн. зазначає, що грошові кошти ним взяті у борг у громадянина ОСОБА_3 , на підтвердження чого надав розписку від 24.06.2014 року. Зазначені грошові кошти були витрачені на придбання автомобілю марки «Honda Accord», 2008 року випуску, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_1 . Вважає, що оскільки грошові кошти є його особистою власністю, вони мають бути стягненні з ОСОБА_1 на підставі ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, за статтею 364 ЦК України стягнення вартості майна можливо у випадку встановлення відносно майна режиму спільної часткової власності. Однак, із вимогою про встановлення такого режиму майна ОСОБА_2 не звертався.

Отже, вимога ОСОБА_2 про стягнення повної вартості автомобіля за ст. 364 ЦК України не може бути застосована та не є належним способом захисту порушеного права.

Керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 19, 81, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 74 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити юридичний факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2011 року по листопад 2019 року.

Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 право власності на:

частину квартири

АДРЕСА_8 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на:

частину квартири

АДРЕСА_8 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510 гривень.

У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

У задоволені зустрічного позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13.10.2020.

Скасувати арешт, накладений на автомобіль марки Honda Accord, 2008 року випуску, він-код НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 02.08.2024.

Суддя Р.Д. Абухін

30.07.24