Справа № 496/2074/24
Провадження № 2-с/496/26/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Біляївка

Суддя Біляївського районного суду Одеської області Пендюра Л.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, -

УСТАНОВИВ:

01.04.2024 року Біляївський районний суд Одеської області видав судовий наказ, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 10586 грн 43 к. та судовий збір у розмірі 302 грн 80 к.

20.05.2024 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гупало П.М., звернувся до суду із заявою про скасування зазначеного вище судового наказу.

Заяву обґрунтовує тим, що 17.05.2024 року через засоби поштового зв`язку простим листом ОСОБА_1 отримав судовий наказ з копією заяви ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» про видачу судового наказу про стягнення, нібито, наявної заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 10586,43 грн та судового збору у розмірі 302,80 грн, та з іншими додатками, отже строк подачі заяви про скасування судового наказу ним не пропущений. Так, в заяві про видачу судового наказу ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» просило стягнути з боржника нараховану з жовтня 2021 року по січень 2024 року заборгованість на підставі Типового договору постачальника природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року, що не відповідає дійсності. При цьому, заявник подав до суду спотворені, неправдиві та недостовірні відомості/данні, а саме: заявник подав до суду вимогу про сплату заборгованості за спожитий газ в сумі 105865,43 грн від 09.02.2024 року за № 119/4.3.1-6849-2024/250092937, яку він, нібито, направив боржнику, але відомостей про направлення та отримання такої вимоги боржником суду не надано, що не дає підстави стверджувати про надсилання такої вимоги. Разом з тим, до вимоги не долучено розрахунку заборгованості, а його надано лише до суду, однак і цей розрахунок не відповідає дійсності. З наданого розрахунку видно, що відомості про показники лічильника відсутні, оскільки в цій графі проставлено нуль, а тому заявник здійснював нарахування за даними оператора ГРМ, тобто на свій розсуд. У цьому ж розрахунку заявник під таблицею вказує, що боржник 24.01.2022 року подав покази лічильника, де зазначено показники станом на 24.01.2022 10121, 05.02.2022 10153, а 10.03.2022 10195 куб.м. Водночас, заявник у тому самому розрахунку вказує, що в січні 2022 року використано газу 26.00, 02.22 126.00, 03.2022 321,30 куб.м. З цього слідує, що за наданими показниками боржником від січня по лютий 2022 року використано 32.00 куб.м (10153-10121=32.00) газу, але з невідомих причин заявник за відомостями оператора ГРМ використав 126.00 куб.м, що на 94 куб.м (126-32=94) більше. Так само заявник подав відомості, що в лютому 2022 року використав 42 куб.м (10195-10153=42), але заявник зазначає про використання за цей період 321.30 куб.м, що на 279.30 куб.м більше від фактично поданих показників заявником. Залишається незрозумілим, чому заявник у таблиці не показав подані боржником показники лічильника, а зазначив їх нижче. Якщо взяти до уваги подані боржником показники лічильника з грудня 2021 року по квітень 2024 року, то боржником використано газу в кількості 781.00 куб.м і в разі врахування вартості газу по середній ціні 7,96 грн на 1 куб.м, то боржник мав оплатити суму 6216 грн, а не суму 10586,43 грн, яку заявляє заявник. На підтвердження своїх доводів адвокат Гупало П.М. подав до суду платіжні інструкції, з яких видно про внесення боржником щомісячної оплати за використання газу за період з листопада 2021 року по березень 2024 року, та які містять показники лічильника та об`єм використаного природного газу, що суттєво відрізняється від розрахунку, наданого ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України», тобто стягувачем завищено показники використання боржником природного газу. При цьому адвокат Гупало П.М. вказує, що заявник має можливість здійснити перевірку показників лічильника за місцем його знаходження, а саме за вказаним місцем реєстрації боржника, що зроблено не було, а тому і існують такі розбіжності у використанні газу, що унеможливлює встановити та/чи перевірити (спростувати) правдивість таких нарахувань, а також перевірити кількість та якість, нібито, наданих послуг по поставці і використанні газу. Крім цього заявник в цьому листку розрахунків взагалі не відобразив відомості про сплату боржником послуг за цей період з розбивкою по місяцях та послугам, що також унеможливлює встановити та/чи перевірити (спростувати) правдивість зазначених нарахувань в якості боргових. Після отримання судового наказу, з метою попередження примусового виконання судового наказу від 01.04.2024 року, боржник провів оплату, нібито, заборгованості по газу та оплатив судовий збір, який, на його думку, підлягає поверненню заявником. Таку оплату боржник провів лише по тій причині, що в разі подання заявником судового наказу до виконання, попередити накладення арешту на банківські рахунки, арешту майна, але добровільну сплату таких коштів боржник не вважає визнанням своєї вини. На підставі вищевикладеного, адвокат Гупало П.М. у заяві про скасування судового наказу від 01.04.2024 року просить скасувати судовий наказ Біляївського районного суду Одеської області від 01.04.2024 року у справі № 496/2074/24, провадження № 2-н/496/143/24, стягнути із боржника сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 302,80 грн, стягнути із боржника сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 121,12 грн за розгляд заяви про скасування судового наказу від 01.04.2024 року, стягнути із боржника сплачену ОСОБА_1 , нібито, заборгованість в сумі 10586,43 грн на підставі судового наказу від 01.04.2024 року, стягнути з боржника на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3000 грн.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що заява ОСОБА_1 про скасування судового наказу підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

В судовому засідання встановлено, що 01.04.2024 року Біляївським районним судом Одеської області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 10586 грн 43 к. та судовий збір у розмірі 302 грн 80 к.

Вказаний вище судовий наказ разом з копією заяви ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ та додатками до неї було надіслано за адресу боржника ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем його проживання, проте докази отримання останнім судового наказу в матеріалах справи відсутні.

Адвокат Гупало П.М. в заяві про скасування судового наказу зазначає, що ОСОБА_1 отримав судовий наказ засобами поштового зв`язку простим листом 17.05.2024 року. Враховуючи те, що доказів зворотного матеріали справи не містять, заява про скасування судового наказу надійшла до суду 20.05.2024 року, відтак суд вважає, що заявник подав заяву про скасування судового наказу в межах строку, визначеного ч. 1 ст. 170 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, викладені в заяві про скасування судового наказу, адвокат Гупало П.М. вказує, що розмір заборгованості, яка стягнута з боржника спірним судовим наказом, є завищеним, необґрунтованим та не доведеним, на підтвердження чого надав суду копії платіжних інструкцій, з яких вбачається, що ОСОБА_1 щомісяця сплачував за спожитий природний газ, зокрема, за період з листопада 2021 року по березень 2024 року.

Дослідивши наведені заявником доводи та надані докази, приходжу до переконання, що заява ОСОБА_1 в частині скасування судового наказу підлягає задоволенню, оскільки останнім належним чином наведено вагомість підстав для скасування судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що боржник не згоден з сумою заборгованості та обсягом наданих послуг, таким чином розмір заборгованості не є безспірним, на час розгляду даної заяви відсутні підстави для її повернення, а тому вважаю, що судовий наказ, виданий Біляївським районним судом Одеської області 01.04.2024 року слід скасувати та роз`яснити стягувачу - ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» його право на звернення до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Щодо вимог заявника ОСОБА_1 в частині стягнення з ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» на його користь судових витрат, які складаються із судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування судового наказу, та оплати послуг адвоката, слід зазначити наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

До заяви про скасування судового наказу заявником додано доказ сплати судового збору у розмірі 121,12 грн, що підтверджується квитанцією Монобанку № ОР28-ВТзР-АК99-50КТ від 19.05.2024 року, а також докази оплати послуг адвоката у розмірі 3000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 18.05.2024 року та додатковою угодою до нього від 19.05.2024 року, актом про прийняття-передачі наданих послуг від 19.05.2024 року, рахунком № 020300 від 19.05.2024 року.

За змістом положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Звертаю увагу на той факт, що відповідно до частини першої ст. 42 ЦПК України, сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як заява про скасування судового наказу розглядається в порядку наказного провадження.

ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» звернулося до суду в порядку наказного провадження, в якому передбачено спрощене судове провадження. Заява про скасування судового наказу також подана у порядку наказного провадження.

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (ч. 2 ст. 42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України «Наказне провадження». Вказаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені боржником.

Зазначаю, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, при цьому, в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони по справі. Отже стягувач за правилами наказного провадження буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

Із зазначених норм матеріального права та процесуальних норм встановлено, що судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин першої та другої статті 141 ЦПК України.

Разом з тим, ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався би обов`язок відшкодування боржнику судових витрат. Отже, судові витрати підлягають розподілу тільки за результатами розгляду справи. У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні. Отже саме по собі звернення кредитора (стягувача) з такою заявою до суду про видачу судового наказу не свідчить про необґрунтованість дій останнього (зловживання своїми правами), що могло б бути підставою для стягнення судових витрат, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством.

З огляду на викладене, приходжу до висновку, що вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту норм ЦПК України заявник позбавлений можливості заперечувати проти вимог боржника, що стосуються відшкодування витрат на правничу допомогу.

У стягненні судового збору, сплаченого при подачі заяви про скасування судового наказу, слід також відмовити, з огляду на те, що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника шляхом зарахування такого до судового збору, сплаченого у разі пред`явлення ним позову до боржника.

При цьому, з огляду на приписи ч. 2 ст. 164 ЦПК України, можна дійти висновку, що законодавець розподіл судових витрат, що понесені у наказному провадженні, пропонує вирішувати при пред`явленні стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 ЦПК України в ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Отже, законодавцем визначені процесуальні дії суду, які можуть мати місце разом зі скасуванням судового наказу - поворот виконання судового наказу. Питання стягнення судових витрат судом не вирішується.

При цьому слід зауважити, що скасуванням судового наказу спір по суті не вирішується, а тому підстав для стягнення судового збору на користь заявника та інших витрат немає.

Отже боржник не позбавлений права стягнути відповідні витрати з стягувача (заявника) в порядку позовного провадження.

Щодо вимог заявника ОСОБА_1 в частині стягнення з ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» на його користь добровільно сплаченої заборгованості та судового збору слід зазначити наступне.

За приписами ч. 3 ст. 171 ЦПК України в ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Згідно з частинами п`ятої та шостої статті 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

За своєю суттю поворот виконання рішення це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Великої палати Верховного Суду 04.09.2019 року у справі №569/15646/16-ц).

Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі.

Частина п`ята статті 12 ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право. Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду.

Втім, як вбачається із змісту заяви ОСОБА_1 добровільно сплатив заборгованість перед ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України».

Оскільки з боржника ОСОБА_2 заборгованість в порядку примусового виконання судового наказу Біляївського районного суду Одеської області від 01.04.2024 року не стягувалась, а тому ОСОБА_2 може звернутись до ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» із заявою про проведення перерахунку вартості спожитого природнього газу та повернення зайво сплачених коштів, а в разі відмови - звернутись до суду в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. ст. 12, 170, 171, 258-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 про скасування судового наказу задовольнити частково.

Скасувати судовий наказ по справі № 496/2074/24 (провадження 2-н/496/24), виданий Біляївським районним судом Одеської області 01.04.2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 10586 грн 43 к. та судового збору у розмірі 302 грн 80 к.

В решті вимог ОСОБА_1 відмовити.

Роз`яснити стягувачу, що він має право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 22.05.2024 року.

Суддя Л.О. Пендюра