КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суд міста Києва від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору про надання послуг та стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якого просив розірвати договір від 17 червня 2024 року про надання правничої допомог/юридичних послуг між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; стягнути з ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5 000 грн на користь ОСОБА_1 ; стягнути з ФОП ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 25 000 грн на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката 1 500 грн та судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суд міста Києва від 16 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є завідомо незаконною, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Судом першої інстанції неправильно застосовано норми ЦПК України та не враховано положення ч. 5, ч. 8 ст. 28 ЦПК України.

Вказує, що в позовній заяві було вказано, що договір укладений в м. Києві та позивач звернувся до відповідача з приводу оскарження рішення центральної військово лікарської комісії. Таким чином, він вважав, що діяв з принципу, що позови, що виникають із договору, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місця, можуть пред`являтись також за місцем виконання цих договорів. В договорі чітко вказано, що місцем виконання договору є м. Київ. В позовній заяві також вказано, що позивач звернувся саме до офісу в якому здійснює свою діяльність відповідач та дана адреса відноситься до Печерського району м. Києва, а також вказана в договорі, який укладено між сторонами. Договір з приводу якого виник спір стосується надання послуг, а отже має пряме відношення до захисту прав споживачів.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору про надання послуг та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17 червня 2024 року між ним, як замовником, та ФОП ОСОБА_3 , виконавець, було укладено договір про надання правничої допомоги/юридичних послуг.

Відповідно п. 1.2. даного договору, перелік, обсяг та види правничої допомоги/юридичних послуг, яка має бути надана виконавцем на підставі цього договору є: Заява на оскарження ВЛК. Адвокатський запит. Супровід по справі.

Відповідно п. 7.1. договору, розмір оплати за надання правничої допомоги/юридичних послуг, перелік якої визначений у п. 1.2. становить 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Відповідно до п. 7.2 договору, клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю за надану правничу допомогу у такі строки: 17 червня 2024 року 5 000 (п`ять тисяч) грн., 10 липня 2024 року 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Вказував, що підписавши даний договір йому було надано реквізити для сплати послуг на користь ФОП ОСОБА_3 , по якім сплачено 5 000 (п?ять) тисяч грн. онлайн по фіскальному чеку.

Перечитавши договір про надання правничої/правової допомоги він з`ясував, що виконавцем по даному договору надання юридичних послуг виступала ФОП ОСОБА_3 в подальшому зрозумів, що його ввели в оману та замість адвоката, якій має право на представництво його інтересів в суді та направлення адвокатського запиту, він уклав договір з особою, яка не має на це право. В єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості, що ОСОБА_3 як адвоката.

Таким чином, ФОП ОСОБА_3 по Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не має права на звернення з адвокатським запитом.

Зазначив, що оскільки він уклав договір з фізичною особою підприємцем, а не з адвокатом, він подальшому надіслав повідомлення про розірвання договору про надання послуг, проте відповіді на нього не отримав.

Посилаючись на те, що оскільки ФОП ОСОБА_3 відмовилась розірвати договір за домовленістю стороні то даний договір може бути розірвано в судовому порядку та просив суд стягнути з відповідача на його користь перераховану ним оплату по договору розмірі 5 000 грн, витрати пов`язані з почтовим відправленням та копіюванням у сумі 371 та стягнути моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Передаючи справу на розгляд до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до єдиного реєстру юридичних осіб - ФОП ОСОБА_3 зареєстрована в Дніпропетровській області, Новомосковському р-н., село Новопетрівка, а перебуває на обліку у Головному управлінню ДПС у Дніпропетровській області Магдалинівському ДПІ тому, виходячи із правил підсудності, встановлених ст. 27 ЦПК України, дана справа не підсудна Печерському районному суду м. Києва.

Так, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про направлення справи за підсудністю до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, мотивував своє рішення тим, що місце реєстрації відповідача, не відноситься до Печерського району м. Києва, а тому немає законом передбачених для розгляду даної справи то суд дійшов висновку про направлення матеріалів позовної заяви за підсудністю до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, за місцем реєстрації відповідача.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Так, відповідно до положень частини 2 статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, відповідно до положень частини 5 статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Із матеріалів справи вбачається, що до матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 додано договір про надання правничої допомоги/юридичних послуг від 17 червня 2024 року в якому зазначено адресу місцезнаходження офісу ФОП ОСОБА_3 - АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Печерського району м. Києва.

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_1 посилається на порушення його прав як споживача послуг при укладенні договору про надання правничої допомоги /юридичних послуг та заподіянням йому шкоди за місцем укладення договору - офіс за вищевказаною адресою.

Таким чином, позивач скористався наданим йому правом визначеним ч. 5 ст. 28 ЦПК України та звернувся із позовом до суду до відповідача щодо захисту свого права та відшкодування заподіяної йому шкоди за місцем її заподіяння.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, пред`являючи даний позов до Печерського районного суду м. Києва, дотримався вимог ч. 5 ст. 28 ЦПК України, тому висновок суду першої інстанції про непідсудність даного позову Печерському районному суду м. Києва з підстав недотримання вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України не ґрунтується на вимогах процесуального права та є помилковим.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний Печерському районному суду м. Києва та про передачу справи на розгляд до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Печерського районного суд міста Києва від 16 липня 2024 рокупро передачу справи на розгляд до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської областіпостановлена з порушенням норм процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Печерського районного суду міста Києва.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суд міста Києва від 16 липня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв