Справа № 760/9573/23
Головуючий у суді першої інстанції: Ішуніна Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року, ухвалені у складі судді Ішуніної Л.М., у справі №760/9573/23 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що вона працювала в Управлінні патрульної поліції в Одеській області на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП. 24 лютого 2022 року почалася повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, у зв`язку з чим вона разом зі своєю малолітньою дитиною вимушено виїхала за кордон, про що повідомила по телефону та повідомленнями в мессенджері свого безпосереднього керівника - начальника відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП Горбатову Г.Ю. 31 березня 2022 року на адресу УПП в Одеській області ДПП було направлено заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, яку вона передала до України своєму чоловікові, який 31 березня 2022 року з м. Одеси відправив її до УПП в Одеській області ДПП. Крім того, вона повідомила свого безпосереднього керівника ОСОБА_3 про те, що подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Вказану заяву було доставлено до УПП в Одеській області ДПП 31 березня 2022 року, тому вона вважала, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. Коли вона повернулася до України, їй стало відомо, що її було звільнено. Лише 01 листопада 2022 року надійшла відповідь УПП в Одеській області ДПП на адвокатський запит, у якості додатку до якої було надано витяг з наказу про її звільнення від 08 квітня 2022 року № 735 о/с на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 (прогул без поважних причин) КЗпП України. Вважає, що вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки причина її відсутності була поважною, зокрема, вона виїхала за кордон у зв`язку з початком повномасштабної військової агресії РФ проти України з метою збереження свого життя та життя дитини, про що повідомила по телефону та повідомленнями в мессенджері безпосереднього керівника. Крім того, з доповідної записки від 01 квітня 2022 року вбачається, що відповідачу було відомо, що вона через воєнний стан в Україні залишила своє місце проживання, перетнула кордон та виїхала до Молдови, а складені відповідачем акти засвідчують лише її відсутність на роботі, що само по собі не свідчить про неповажність причин такої відсутності, а отже не можуть бути достатньою підставою для її звільнення за прогул. Окрім того, їй не було видано копію наказу про звільнення. При цьому, відповідачу було відомо, що вона знаходиться за кордоном, а не за місцем проживання в м. Одесі, тому отримати копію наказу поштою вона не могла, а будь-яких дій щодо направлення повідомлення чи фотокопії наказу на її телефон відповідачем не здійснювалося. Також, в порушення вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України відповідачем не було отримано від неї письмових пояснень. Вказувала, що у разі визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі, вона має право на стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 142 022,40 грн. Водночас, у разі залишення оскаржуваного наказу в силі, вона має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки видачі копії наказу про звільнення з вини роботодавця, тобто з 08 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року в сумі 80 843,52 грн. Також зазначає, що незаконним звільненням їй було завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що її життєві зв`язки були порушені і вона змушена витрачати додаткові зусилля, щоб якось організувати своє життя. Виходячи з характеру та обсягу моральних страждань, вона оцінює завдану їй незаконними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

З урахуванням викладеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 просила визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 08 квітня 2022 року № 735 о/с в частині її звільнення з 08 квітня 2022 року, поновити її на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати її звільнення по день ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 08 квітня 2022 року № 735 о/с по особовому складу про звільнення по Управлінню патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_2 , старшого статистика відділу адміністративної практики, з 08 квітня 2022 року.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції з 08 квітня 2022 року.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 298 793,28 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., витрати по оплаті судового збору в розмірі 85,90 грн.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 858,88 грн. віднесено на рахунок Держави.

17 травня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про ухвалення додаткового рішення суду, в якій просила стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 , понесені судові витрати в сумі 7 000,00 грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року, ОСОБА_1 , який діє в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що 01 квітня 2022 року начальник відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП капітан поліції Горбатова Г.Ю. доповіла т.в.о. начальнику УПП в Одеській області ДПП підполковнику поліції Дмитру Хмаруку доповідною запискою за № ВН 3947/41/13/04-22 від 04 квітня 2022 року про те, що у період з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року не приступила до виконання службових обов`язків працівник відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП старший статистик ОСОБА_2 , яка згідно наданих телефоном усних пояснень перебуває на теперішній час за кордоном та свою відсутність на роботі пояснює тим, що через ситуацію воєнного стану в Україні залишила своє місце мешкання, перетнула кордон та виїхала до Республіки Молдова. Під час виїзду на лікарняному не перебувала, заяв про надання відпустки не подавала, про виїзд за межі країни не повідомляла та зазначене питання з керівництвом відділу не погоджувала. Також, у доповідній записці зазначається, що вказаній працівниці було доведено про необхідність прибути до підрозділу для виконання посадових обов`язків, але станом на 01 квітня 2022 року вона не прибула. 07 квітня 2022 року т.в.о. начальник УПП в Одеській області ДПП підполковник поліції Дмитро Хмарук доповів начальникові ОСОБА_4 доповідною запискою від 08 квітня 2022 року за вих. № 3985/41/13/02/01/2022 про невихід на роботу позивачки. Факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці у період з 01 квітня 2022 року по 07 квітня 2022 року підтверджується складеними актами про її відсутність на робочому місці. У зв`язку з викладеним та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2 було звільнено за скоєння прогулу без поважних причин з 08 квітня 2022 року. 14 квітня 2022 року на адресу ОСОБА_2 , зазначену у заяві про прийняття на роботу, направлено витяг з наказу про її звільнення. 01 червня 2022 року на адресу позивачки повторно направлено витяг з наказу про її звільнення та запрошено з`явитися до відділу кадрового забезпечення УПП в Одеській області ДПП для отримання трудової книжки. Відтак, наказ про звільнення ОСОБА_2 видано відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому, звертає увагу на те, що твердження ОСОБА_2 про виїзд за кордон, зумовлений обставинами пов`язаними саме з військовою агресією, не підтверджені будь-якими доказами. До позовної заяви не надано документів про реєстрацію позивача за кордоном, як особи, що була вимушена покинути територію України у зв`язку з військовими діями. Крім того, починаючи з 24 лютого 2022 року м. Одеса не входило до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації. Також, позивачка не надала доказів того, що заява про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, яка надійшла на адресу УПП в Одеській області ДПП 25 квітня 2022 року, була відправлена листом саме з трекінговим номером 696, оскільки відсутній опис поштового відправлення. Вважає фіскальні чеки з номером відправлення 696 неналежними доказали отримання 31 березня 2022 року УПП в Одеській області ДПП заяви про відпустку від позивача. Окрім того, відповідно до норм чинного законодавства відпустка без збереження заробітної плати надається з погодженням сторін (працівника і роботодавця), однак позивач не надала доказів погодження її відпустки з 01 квітня 2022 року. Також, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток, якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Вказує, що за допомогою телефонного зв`язку ОСОБА_2 надала усні пояснення щодо причин її відсутності на робочому місці, що не заперечувалося нею у позові, тобто роботодавець виконав обов`язок щодо з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці. Також, Наголошує на тому, що ОСОБА_2 неодноразово направлявся витяг з наказу на адресу її проживання, зазначену в заяві про прийняття на роботу та в заяві про надання відпустки без збереження заробітної плати від 31 березня 2022 року, та її було запрошено з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, однак вона не з`явилася. Водночас, позивачка не повідомляла роботодавця про зміну місця проживання або альтернативні способи комунікації у період дії воєнного стану. Таким чином, відповідач вжив належних заходів для направлення позивачу копії наказу про звільнення, а не отримання позивачем поштової кореспонденції та не повідомлення роботодавця про альтернативні способи комунікації у період дії воєнного стану, не можуть ставитись у вину роботодавця про затримку видачі копії наказу про звільнення. Також зазначає, що ОСОБА_2 вже зверталася з аналогічним позовом до Київського окружного адміністративного суду, який в подальшому було передано за підсудністю до Черкаського окружного адміністративного суду. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року провадження у справі було закрито у зв`язку з порушенням правил підсудності. З урахуванням викладеного строк з 08 грудня 2022 року по 19 квітня 2023 року у кількості 95 робочих днів не має бути зарахований до строку вимушеного прогулу, оскільки правова невизначеність позивачки з вибором суду призвела до надмірного затягування розгляду справи, що повинно ставитись в провину саме позивачці.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року, ОСОБА_1 , який діє в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, подав апеляційну скаргу. Просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені заяви в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що ухвалюючи додаткове рішення, судом першої інстанції було проігноровано позицію та докази сторони відповідача. Вважає, що враховуючи складність справи, критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції необґрунтовано та передчасно ухвалив додаткове рішення про стягнення з Департаменту патрульної поліції судових витрат у розмірі 7 000,00 грн.

Адвокат Гніздовська Г.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні Адвокат Гніздовська Г.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 та приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційних скарг заперечувала, просила скарги залишити без задоволення з огляду на їх безпідставність, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Димон І.В., через систему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів було визнане необґрунтованим, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення та додаткового рішення суду, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом ДПП від 05 жовтня 2018 року № 956 о/с ОСОБА_2 прийнято на посаду старшого статистика відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Одеській області.

08 квітня 2022 року наказом по особовому складу № 735 о/с відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 (прогул без поважних причин) КЗпП України звільнено по Управлінню патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_2 , старшого статистика відділу адміністративної практики, з 08 квітня 2022 року.

Підставою для винесення зазначеного наказу слугувала доповідна записка тимчасово виконуючого обов`язки начальника Управління патрульної поліції в Одеській області підполковника поліції Д. Хмарука від 07 квітня 2022 року. Зі змісту вказаної записки вбачається, що з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року не приступила до виконання службових обов`язків працівник відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП старший статистик ОСОБА_2 , яка згідно наданих телефоном усних пояснень перебуває на теперішній час за кордоном та пояснює це тим, що через ситуацію воєнного стану в Україні на теперішній час залишила своє місце мешкання, перетнула кордон та виїхала до Республіки Молдова. Під час виїзду на лікарняному не перебувала, заяв на відпустки не надавала, про виїзд за межі країни не повідомляла та зазначене питання з керівництвом відділу та управління не погоджувала. ОСОБА_2 було доведено про необхідність прибути до підрозділу для виконання посадових обов`язків до 01 квітня 2022 року, але станом на 07 квітня 2022 року для виконання посадових обов`язків не прибула, на роботі відсутня. У зв`язку з викладеним та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України пропонував звільнити ОСОБА_2 за скоєння прогулу без поважних причин.

Вважаючи вищевказаний наказ незаконним, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 Визнав протиправним та скасував наказ Департаменту патрульної поліції від 08 квітня 2022 року № 735 о/с про звільнення з 08 квітня 2022 року ОСОБА_2 із займаної посади. Поновив ОСОБА_2 на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції з 08 квітня 2022 року та стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 298 793,28 грн., та 5 000,00 грн. моральної шкоди.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що перебування позивачки з неповнолітньою дитиною за кордоном в період дії воєнного стану з метою збереження життя є поважною причиною відсутності на роботі. Крім того, неповідомлення позивачки про відмову у наданні їй відпустки за заявою від 31 березня 2022 року, позбавило її об`єктивної можливості прибути на роботу у встановлений керівництвом строк або подати заяву про відтермінування її виходу на роботу з причин того, що для повернення на роботу їй необхідний час для повернення в Україну, оскільки вона правомірно розраховувала на погодження такої відпустки. У зв`язку з незаконним звільненням позивачки вона підлягає поновленню на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

У постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), від 11 квітня 2024 року у справі № 127/29246/22 (провадження № 61-13250св23) зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частиною другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції від 15 березня 2022 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

Статтею 12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Як було встановлено, у зв`язку з запровадженням на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, ОСОБА_2 разом з дитиною виїхала за кордондо Республіки Молдова, та відповідно, у період з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року, була відсутня на робочому місці, що було розцінено Департаментом патрульної поліції Національної поліції України як прогул.

Заявляючи вимоги про поновлення на роботі, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона виїхала за кордон разом з дитиною з метоюзбереження життя, крім того, 31 березня 2022 року нею було направлено на адресу роботодавця заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку.

Разом з тим, надання працівнику відповідної відпустки оформляється відповідним наказом роботодавця. Як було встановлено, наказ про надання відповідної відпустки ОСОБА_2 без збереження заробітної плати та без обмеження строку Департаментом патрульної поліції Національної поліції України не видавався.

При цьому, за змістом вищенаведених норм КЗпП України, Закону України «Про відпустки»,Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати та без обмеження строку, є правом, а не обов`язком роботодавця. Відпустка без збереження заробітної плати та без обмеження строку надається виключно за погодженням з роботодавцем.

Крім того, відповідно до положень вищевказаних норм у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток, якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. ОСОБА_2 працювала на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції, робота якого не може бути зупинена у зв`язку із введенням воєнного стану.

Визначаючи свою поведінку, ОСОБА_2 мала пересвідчитися, що роботодавець видав наказ про надання їй відпустки. Водночас, ОСОБА_2 не вчинила таких дій та безпідставно вважала за достатнє подання роботодавцю заяви про надання їй відпустки.

Крім того, як було встановлено, підставою для звільнення ОСОБА_2 з посади Департамент патрульної поліції Національної поліції України, визначив відсутність її на роботі у період з 24 лютого 2022 року по 08 квітня 2022 року.

Заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку ОСОБА_2 направила лише 31 березня 2022 року, тобто, більш ніж через місяць після неявки на роботу. До цього заяв про надання їй відповідної відпустки ОСОБА_2 роботодавцю не подавала.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України обґрунтовано кваліфікував відсутність ОСОБА_2 на робочому місці у період з 24 лютого 2022 року по 08 квітня 2022 року, як прогул, що і було підставою для звільнення позивачки з посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції на те, що виїзд позивачки за кордон є поважною причиною відсутності її на роботі, оскільки такі дії пов`язані із збереженням її життя.До позовної заяви ОСОБА_2 не надано документів про реєстрацію позивача за кордоном, як особи, що була вимушена покинути територію України у зв`язку з військовими діями. Крім того, починаючи з 24 лютого 2022 року м. Одеса не входило до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації.

Також, є безпідставним висновки суду про порушення порядку притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, зокрема, на ненадання їй можливості надати пояснення щодо допущеного порушення, оскільки як було встановлено, ОСОБА_2 перебувала за кордоном. За допомогою телефонного зв`язку ОСОБА_2 надала усні пояснення щодо причин її відсутності на робочому місці, що не заперечувалося нею у позові. Тобто роботодавець виконав обов`язок щодо з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції від 08 квітня 2022 року № 735 о/с про її звільнення з 08 квітня 2022 року та поновлення її на роботі, а також про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відтак, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 КЗпП України Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підлягають компенсуванню витрати по сплаті судового збору в сумі 3 902,38 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Компенсувати Департаменту патрульної поліції Національної поліції України витрати по сплаті судового збору в сумі 3 902,38 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді