Дата документу 31.07.2024
Справа № 501/1041/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позову представника позивача ОСОБА_1 адвоката Склярського П.М.

до

відповідача ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Слаєва Раїса Каримівна

предмет та підстави позову: про визнання недійсним договору дарування,

учасники справи не з`явились

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 , 18.03.2024 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, згідно якого просить суд:

- поновити строк позовної давності для звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин;

- визнати недійсним договір дарування від 30 серпня 2019 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною та зареєстровано в реєстрі за №2760;

- визначити, що дане рішення є підставою суб`єктам реєстраційних дій для скасування у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка внесена приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною та поновлення запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 ;

- вирішити питання про стягнення судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка 30.08.2019 уклала договір дарування, відповідно до якого вона подарувала своїй доньці ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Укладаючи договір дарування, позивачка домовлялась з донькою, що вона буде її утримувати та доглядати, проте станом на дату звернення з позовом до суду, донька позивачки повністю відмовилась від неї, не надає їй будь-якої допомоги, а на її прохання відповідає, що вона виселить позивача з будинку.

Вказане житло у позивача є єдиним, після смерті чоловіка вона залишилась сама, безоплатно передаючи майно доньці позивачка помилилась у мотивах та обставинах такого правочину, помилково розуміла зміст обов`язків відповідача щодо її утримання, тощо.

На підставі викладеного, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідачка 19.04.2024 надала до суду відзив на позов (а.с.61-66), просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові, відмовити ОСОБА_1 в поновленні пропущеного строку позовної давності для звернення до суду, відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що зміст вказаного договору дарування, який був прочитаний, в тому числі, особисто позивачем, є чітким та зрозумілим і не дає підстав для розумних сумнівів в його правовій природі як договору дарування.

Також, відповідач у відзив вказує, що всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування будинку позивач помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач та її представник не надали до суду належних, в розумінні ст.77 ЦПК України, доказів.

Доводи позивача щодо помилковості укладеного договору через потребу у фінансовій підтримці та постійному догляді не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки у договорі дарування дарувальник підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, договір не укладається під впливом тяжкої для неї обставин, вона не визнана недієздатною або обмежено дієздатною, укладення договору відповідає її інтересам, умови договору їй зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину, і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Оспорюваний договір дарування від 30.08.2019 року укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено, та нотаріусом були роз`яснені всі правові наслідки договору дарування та його відмінність від інших правочинів перед його укладенням.

Позивач розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін.

Відповідач стверджує у відзиві, що після смерті її батька, вона за власний кошт здійснювала нотаріальне переоформлення спадкових документів на будинок та земельну ділянку на позивача ОСОБА_1 , повністю сплачувала комунальні послуги, здійснювала поточний та капітальний ремонт в будинку, сплатила штраф за самочинне будівництво, здійснене за життя її батька, займалась оформленням всіх необхідних документів, пов`язаних із визнанням права власності, виділом в натурі (справа №501/153/18 розглядалась Іллічівським міським судом в 2018 році), державною реєстрацією права власності, тощо.

В 2019 році після оформлення всіх необхідних документів ОСОБА_1 сказала позивачу, що, у зв`язку із тим, що вона фактично утримує будинок, земельну ділянку, сплачує всі комунальні послуги та несе інші пов`язані витрати, вона хоче переоформити (подарувати) це нерухоме майно на позивача, оскільки нових стосунків після смерті чоловіка (батька позивача) вона не планує.

У серпні 2019 року сторони оформили договір дарування у приватного нотаріуса Слаєвої Р.К. Всі витрати з оформлення також сплатила позивачка. При укладанні договору жодних вимог зі сторони позивача до відповідача не було.

Після цього позивач зі своїми двома неповнолітніми синами та позивач ОСОБА_1 продовжили проживати в зазначеному будинку.

Відносини з позивачем між сторонами були цілком нормальні та сімейні. Позивачка довіряла своїй матері, оформила на неї свій особистий автомобіль, продовжувала повністю сплачувати всі комунальні послуги, постійно поповнювала їй рахунок мобільного телефону, сплачувала інтернет-послуги, купляла все необхідне для неї та в будинок, в тому числі кухонні меблі з побутовою технікою, харчі, одежу, ліки для всієї сім`ї, сплачувала її лікування у стоматолога, постійно давала їй гроші на витрати. Коли почались відключення електроенергії у зв`язку із обстрілами, придбала в будинок додаткові теплі ковдри, зарядну станцію, плиту, стабілізатор напруги..

Відповідач стверджує у відзиві, що приблизно в травні 2023 року позивач ОСОБА_1 познайомилась та почала періодично зустрічатись з чоловіком, у зв`язку з чим почала вимагати в неї все більше грошей.

Позивач все частіше почала конфліктувати з неповнолітніми синами відповідача та відповідачем, постійно казала, що хоче продати зазначений будинок та купити собі окреме житло та влаштувати особисте життя. На цьому підґрунті, у сторін періодично відбуваються побутові сварки.

Також, відповідач у відзиві просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові, посилаючись на те, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, доводи позивача та його представника про поважність причин пропущення строку є надуманими та безпідставними.

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.177, 186, 187).

ІІ. Процесуальні дії усправі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи від 18.03.2024 матеріали справи розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.39).

Ухвалою суду від 27.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позов.

Ухвалою суду від 27.03.2023 відмовлено позивачу у забезпеченні позову (а.с.54-56).

Ухвалою суду від 22.05.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.184).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування від 30 серпня 2019 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною та зареєстровано в реєстрі за №2760 (а.с.19-21).

Згідно п.1.5 - 1.7 договору дарування житлового будинку № 2760 від 30.08.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі за текстом - договір), дарувальник та обдаровувана стрверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно п.3.1 - 3.2 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, сторонами їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз примусу чи насильства як фізичного, так і морального.

Витрати у зв`язку з укладенням цього договору оплачує обдаровувана.

Згідно п.3.7 договору, зміст договору та зміст роз`яснених норм чинного законодавства України сторонам нотаріусом роз`яснений та зрозумілий і відповідає їхнім дійсним намірам. Правові наслідки підписання цього договору їм зрозумілі.

Копіями квитанцій, платіжних документів про сплату комунальних послуг, мобільного зв`язку, послуг Інтернет, придбаних речей та предметів, підтверджуються витрати, понесені відповідачем на утримання спірного майна, обладнання меблями та побутовою технікою, перерахування коштів на мобільний телефон позивача, тощо (а.с.82-165).

ІV. Оцінка Суду.

Частиною1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами пунктів 1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

За загальним правилом діючого цивільного законодавства встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стороною позивача визначено підставу недійсності оспорюваного в даному судовому провадженні договору - стаття 229 ЦК України.

Частиною 1 ст.229 ЦПК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст.229 ЦК); обману (ст.230); насильства (ст.231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст.232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування від 30 серпня 2019 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною та зареєстровано в реєстрі за №2760 (а.с.19-21).

Згідно п.1.5 - 1.7 договору дарування житлового будинку № 2760 від 30.08.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі за текстом - договір), дарувальник та обдаровувана стрверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно п.3.1 - 3.2 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, сторонами їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз примусу чи насильства як фізичного, так і морального.

Витрати у зв`язку з укладенням цього договору оплачує обдаровувана.

Згідно п.3.7 договору, зміст договору та зміст роз`яснених норм чинного законодавства України сторонам нотаріусом роз`яснений та зрозумілий і відповідає їхнім дійсним намірам. Правові наслідки підписання цього договору їм зрозумілі.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

З оспорюваного договору вбачається, що позивач підтверджує ознайомлення з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений нею правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

Як убачається з пунктів 1.5, 1.7 оспорюваного договору дарування, цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; цей договір складений при ясній пам`яті та повному розумінні позивачем його умов та термінології українською мовою, і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.

Відповідно до пункту 3.7 договору дарування, позивачу нотаріусом роз`яснено зміст статей Цивільного кодексу України, а саме: ст.ст.172, 334, 377, 721, 722, 727, 728 (а.с.21).

Нотаріусом в договорі дарування засвідчено, що дієздатність позивача перевірено.

Дієздатність фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Вказані документи підтверджують вік особи. Також перевірка дієздатності фізичної особи проводиться на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування сторони узгодили основні умови, зокрема і природу договору дарування та його наслідки. Підписавши оспорюваний договір, позивач ствердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також позивач підтвердив розуміння та усвідомлення значення своїх дій.

При нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких доказів, що під час укладення спірного договору позивач помилився щодо обставини, які мають істотне значення, а саме, щодо природи правочину, позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що спірний договір вчинений нею внаслідок помилки щодо обставини, які має істотне значення, а саме, помилки щодо природи правочину, а тому оспорюваний договір є недійсним, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведено.

Одночасно, судом не встановлено будь-яких порушень з боку нотаріуса при нотаріальному посвідченні спірного договору, договір посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Оскільки при укладенні договору дарування волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, при цьому у позивача була відсутня помилка щодо обставини, які має істотне значення, а саме, щодо природи правочину, суд вважає, що підстави, передбачені ст.ст.203, 229 ЦК України для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, відсутні.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову у поному обсязі.

Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачем, суд керується наступним.

Вимогами частин 3 та 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, а тому, враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в задоволенні позову на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню і сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові представника позивача ОСОБА_1 адвоката Склярського П.М. до ОСОБА_2 (третя особа: приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Слаєва Раїса Каримівна) про визнання недійсним договору дарування - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко