ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» липня 2024 року

м. Харків

справа № 646/2766/24

провадження № 22ц/818/2179/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс»,

треті особи - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року в складі судді Демченко І.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадим Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та просив визнати виконавчий напис, який вчинив 19 травня 2021 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., що зареєстрований в реєстрі за № 23911 про стягнення з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 688089555 від 26 липня 2019 року в розмірі 42 567,82 грн таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції Лисенко В.В. через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Не звернув увагу на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», згідно з яким споживачі звільняються від сплати судового збору, тому висновок суду про повернення йому позовної заяви через несплату судового збору є помилковим. Судом невірно застосовано практику Верховного Суду, а саме постанову у справі № 638/6060/18 від 12 серпня 2020 року, оскільки така стосується не аналогічних правовідносин, а спорів про оскарження виконавчих написів нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки. У мотивувальній частині позовної заяви наголошено на тому, що він не згоден з нарахованою сумою заборгованості, що призвело до порушення його прав, а також, що виконавчий напис вчинено на договорі, не посвідченому нотаріально. Він, як споживач, звертається до суду за захистом своїх прав, зокрема, заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Тобто спір виник саме з кредитних правовідносин, де споживач захищений нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, він звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяви. Відсутність такого положення у Законі України «Про судовий збір» не є обґрунтуванням необхідності у сплаті судового збору, так як дані правовідносини регулюються спеціальним законом Законом України «Про захист прав споживачів» та наявною практикою Верховного Суду.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі судді від 25 березня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не сплачено судовий збір, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається.

Проте, з таким висновком погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, що не посвідчений нотаріально; він не отримував жодної вимоги від відповідача; заборгованість не була безспірною.

При поданні позову судовий збір ОСОБА_1 не сплачено. Як на підставу для звільнення від сплати судового збору позивач посилався на те, що частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Як вбачається з копії договору № 688089555 від 26 липня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , за цим договором товариство зобов`язується надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на суму 10 000,00 грн строком на 30 днів (а. с. 14-15). У зв`язку з невиконанням цього договору вчинено оспорюваний виконавчий напис від 19 травня 2021 року (а. с. 16).

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі невідповідності вимогам статтям 175, 177 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме: сплатити судовий збір, оскільки до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів».

На виконання ухвали судді 28 березня 2024 року ОСОБА_1 через представника подав заяву, в якій підтримав свою позицію щодо звільнення від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки ним не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі від 25 березня 2024 року про залишення позовної заяви без руху.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ним не сплачено судовий збір, та підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» і звільнення позивача від сплати судового збору немає.

Однак, погодитись з цим висновком суду неможливо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 90 вказаного Закону стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема, позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, провадження № 61-4126св19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/21, провадження № 61-7362св22.

Аналогічне тлумачення надано у пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де вказано, що при пред`явленні позову про визнання виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави таким, що не підлягає виконанню, а також позову про визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки, застави, поруки без застосування наслідків їх недійсності розмір судового збору обчислюється із ставок, встановлених законом за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки такі вимоги не є майновими та не підлягають грошовій оцінці. При цьому підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при пред`явленні позову споживачем.

Отже, з урахуванням предмету спору та заявлених у позові вимог у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, звільнений від сплати судового збору.

Посилання суду першої інстанції на недоведеність того, що порушені права позивача як споживача, спростовуються доводами позовної заяви ОСОБА_1 та змістом кредитного договору, з якого вбачається, що його видано без конкретної мети, однак саме на споживчі цілі.

Також є безпідставним посилання суду на те, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, оскільки договором між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» передбачено строк повернення кредиту 30 днів, що не є менше, ніж один місяць.

Посилання судді суду першої інстанції на постанову Верховного Суду по справі № 638/6060/18 від 12 серпня 2020 року судова колегія також вважає помилковим, оскільки у тій справі встановлені інші обставини, а саме позов мотивовано тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки порушує права малолітньої дочки позивача, але позивач не зазначив жодних доводів та доказів того, на які саме потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб.

Натомість, постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, на яку посилався позивач, є релевантною, адже у тій справі позивач просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, з аналогічних підстав, оскільки він не отримував від банку вимоги про погашення кредитної заборгованості, а сума, яка зазначена у виконавчому написі, не є безспірною та не відповідає дійсності. Як у вказаній справі, так і в даній справі кредитні договори, у зв`язку з невиконанням яких вчинено оспорювані виконавчі написи, є споживчими, отже позивач звільняється від сплати судового збору.

Крім того, суддя невірно зазначив, що позивач та його представник не були позбавлені можливості оскаржити ухвалу від 25 березня 2024 року в апеляційному порядку в частині визначення розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання до суду позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, однак таким правом не скористалися, оскільки позивач не згоден не з визначеним судом розміром судового збору, а в цілому з покладенням на нього обов`язку зі сплати судового збору у даній справі.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та безпідставно поклав на позивача обов`язок зі сплати судового збору і необґрунтовано повернув його позовну заяву.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, та наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.