ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9681/24 Справа № 199/953/24 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 . В березні 2022 року стосунки між подружжям різко погіршилися з причини не сходження характерів, через постійні сварки.10 березня 2022 року, Відповідач зібрала свої речі, та залишила їх спільне місце проживання ( АДРЕСА_1 ) та переїхала жити до своїх батьків, які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, спільна дитина сторін, ОСОБА_3 , залишився жити разом з позивачем. 3 часу залишення спільного місця проживання, Відповідач майже не відвідує нашого сина, не цікавиться його справами. 3 березня 2022 року позивач вимушений самостійно виховувати сина та одноособово виконувати батьківські обов`язки. Відповідач перестала приймати участь в житті та вихованні дитини, не турбується про нього та не цікавиться станом його здоров`я, тобто самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідно для можливого подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків. Від встановлення факту здійснення Позивачем постійного догляду за малолітньою дитиною залежить виконання прав та обов`язків визначених Сімейним кодексом України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на те, що при ухваленні рішення, суд не врахував всіх обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладенні в рішенні, не відповідають обставинам справи, тому просить рішення суду скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що суд не врахував, що відповідачем не подано жодного доказу в підтвердження прийняття участі у вихованні дитини. Факт самостійного виховання дитини батьком та перебування дитини на утриманні батька відповідачем не спростований. Крім того, відповідач погодився з позовними вимогами.

Крім того, суд не врахував висновок членів комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району, а також не надав належної правової оцінки фактам спілкування сина з відповідачем лише по телефону, не відвідування матір`ю дитини понад два роки.

Також, звертає увагу на те, що даному випадку, метою встановлення юридичного факту є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини.

Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує свою малолітню дитину, тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року.

Згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 березня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 20.06.2023 р. та 16.01.2024 р. ОСОБА_1 та його син - ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді КЗО «Навчально-виховний комплекс №148 «Спеціалізована школа-дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Планета щастя» Дніпровської міської ради №246 від 19.12.2023 р. ОСОБА_3 навчається в 6-В класі. ОСОБА_1 є активним учасником заходів, які проводяться у класі, підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами свого сина та допомагає у вирішенні всіх питань.

ОСОБА_1 працює в «Представництво «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» на посаді юрисконсульта з 06.02.2017 року, що підтверджується довідкою (а.с.24).

Відповідно до розпорядження Голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради №313-р від 15.11.2023 р., визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14,15).

Також в матеріалах справи міститься довідка про доходи позивача за період з липня 2023 р. по грудень 2023 р., видана «Представництво «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» (а.с.24).

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Як визначено частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Встановлено, що на день звернення із даним позовом до суду та розгляду справи, ОСОБА_4 виповнилося 10 років.

Підставою для встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється.

Колегія суддів вважає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько.

Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а визначення місця проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину.

За не виконання, чи неналежне виконання обов?язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності.

Згідно ст. 12 Закону України « Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

ОСОБА_5 не надано доказів того, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього сина мати умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з виховання дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Отже, відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем сина ОСОБА_6 .

Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей.

А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав відносно сина, а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати в силу об?єктивних обставин.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про доведеність вимог заявника наданими суду письмовими доказами, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: