Справа № 149/1985/24
Провадження №2/149/670/24
Номер рядка звіту 63
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.11.2024 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Костюка С.М.

відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Поворознюка Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Костюк С.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 01 вересня 1999 року ОСОБА_1 є власником частини житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель за адресою АДРЕСА_1 . Згідно рішення третейського суду від 05 вересня 2008 року у справі № 42-2008 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини будинковолодіння в ідеальних долях, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення КП «ВООБТІ» 09 жовтня 2008 року видано реєстраційне посвідчення, згідно якого 1/2 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Позивачкою на праві приватної власності. Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 630393, виданим Позивачці на підставі рішення Хмільницької міської ради 66 сесії 5 скликання від 24 червня 2010 року, підтверджується, факт того, що вона є власником земельної ділянки розміром 0,0738 га, яка розташована у АДРЕСА_1 . 16 березня 1985 року відділом реєстрації актів цивільного стану Хмільницького міського виконкому у Вінницькій області між ОСОБА_2 (далі - Відповідач) та Позивачкою укладено шлюб (актовий запис №37). В подальшому 22 травня 2018 року шлюб між Відповідачем та Позивачкою було розірвано. Відповідач офіційно не був зареєстрований за вказаною адресою, проте після розірвання шлюбу продовжує проживати у вказаному будинку, створюючи проблеми та перешкоди для користування та розпоряджання ним. На прохання Позивачки переїхати в інше житло, останній відмовляється. Неможливість в досудовому порядку врегулювати ситуацію змусила Позивачку звернутись до суду.

22.07.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов в якому він запаеречує проти позову , вважає його безпідставним та необґрунтованим, а тому просить суд у ньому відмовити. При цьому зазначає, що у житловий будинок, який станом на даний час на праві особистої власності належить позивачці, сторони у справі вселились у 1987 році вже будучи одруженими, та почали вести спільне господарство. В цей час ще була жива баба позивачки, яка володіла цим будинком, тому вважає своє вселення в будинок на законних підставах , як член сім?ї власника житлового будинку, а саме чоловік онуки власника житла. У зв"язку з цим вважає, що набув набув право на користування вищевказаним житловим приміщенням. На наступний рік після смерті бабки позивача у 1990 році відповідач за рахунок належних йому грошових коштів почав проводити в житловому будинку ремонтно будівельні роботи, оскільки будинок на той час вже був ветхий. Зручності у будинку були відсутні. Санвузол у будинку був відсутній. Після смерті бабки позивача відповідач вирубав кущі акації, забетонував бордюр та встановив дерев?яний паркан. Викопав під фундамент та залив його бетоном. В самому будинку все було здерто до цівок, викинута піч, розібрана верандочка. Після проведення ремонтно-будівельних робіт житловий будинок вже складався із 4 кімнат і прибудов. В будинку було замінено дах. Збудував новий сарай на два відділення та гараж. Зробив ззовні та всередині погреба ремонт. Поклав на подвір?ї асфальт та доріжку із бордюром за будинком. Були виконані зварювальні роботи із встановлення огорожі, нових воріт. У всьому будинку було зроблено євроремонт. За будинком збудована літня кухня та сарай. У будинок закуплена побутова техніка. В будинку встановлені металопластикові вікна. До будинку підведено водопостачання та водовідведення (каналізаці ). Перероблено водяне опалення. Для відповідача даний житловий будинок є єдиним житлом. Він у ньому мешкає тривалий час. Вселився д о будинку як член сім?ї власника житла.

29.07.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначає, що відповідач за проживання у її будинку сплачує комунальні послуги, проте орендну плату не сплачує. Даний будинок перейшов Позивачці у спадок від її баби. Оскільки, на той час Позивачка та Відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, мали гарні відносини, мали на утриманні двоє неповнолітніх дітей, як молода сім?я вони вирішили провести ремонтні роботи, для покращення житлових умов. Після розірвання шлюбу в 2018 році Позивачка просила Відповідача з`їхати з її житла, оскільки - це її приватна власність, вона бажає надалі влаштовувати своє особисте життя, а присутність колишнього чоловіка у будинку це унеможливлює. Відповідач відмовився добровільно виїжджати з будинку, казав, що немає коштів на оренду кімнати чи будинку, однак згідно з витягу з Єдиного державного реєстру МВС у власності ОСОБА_2 є транспортний засіб Renault Megan Scenic 2012 року випуску, який було поставлено на реєстрацію 21.04.2018 року. На даному транспортному засобі Відповідач здійснює підприємницьку діяльність, а саме діяльність таксі, що підтверджується Витягом Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку було зареєстровано 19.05.2009 року.З моменту розірвання шлюбу сторони перестали бути сім`єю. Позивачка не бажала бути пов`язаною з Відповідачем спільним побутом, тому постійно просила добровільно покинути її житловий будинок на що Відповідач постійно находив якісь причини, щоб не з`їжджати ( то купівля транспортного засобу, хвороба, та інше..) .Позивачка є дуже чуйною та доброю людиною, тому постійно йшла на уступки Відповідачу та давала час на пошук житла. Однак після вчинення Відповідачем у 2022 році домашнього насильства, щодо їх спільної доньки, вона не змогла більш терпіти цього, та почала наполегливо просити ОСОБА_2 покинути будинок. З цього моменту життя Позивачки у власному будинку стало неможливим, вона боїться, що колишній чоловік буде вчиняти щодо неї домашнє насильство, та це може повторитись щодо їх спільних дітей, які наразі не приходять до неї в гості через Відповідача. А також, оскільки Відповідач мешкає в її будинку, який належить її на праві приватної власності, вона вимушена ділитись з ним усім та обмежувати себе у вільному доступі до ванної кімнати, кухні, подвір`я, оскільки не бажає бачитись та перетинатись з Відповідачем. Вважає, що Відповідач ввів її в оману щодо відсутності у нього збережень і навмисно не хотів покидати її житло, тим самим перешкоджаючи у користуванні та розпорядженні її приватною власністю, що зробило неможливим нормальне проживання у власному будинку та влаштуванні особистого життя Позивачки . Зазначає, що Відповідач має постійний заробіток, та має змогу орендувати собі житло.

Ухвалою суду від 03.07.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Визначено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 10.09.2024 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та закрито підготовче судове засідання з визначенням дати судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Посилається на обставини, що зазначені в заявах по суті. Вказала, що дійсно вселившись в її будинок вона з відповідачем спільно здійснювали покращення умов проживання, однак за кошти її батька. Після розлучення відповідач продовжує проживати в будинку та користуватись домашнім приладдям. Разом з нею наразі в окремій кімнаті проживає дочка з внучкою, які переїхали з міста Київ на початку повномасштабного вторгнення з якою у відповідача виникають постійні конфлікти на побутовому грунті. Дочка навіть викликала поліцію та відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за насильство в сім"ї. Відносно неї відповідач також вчиняє неправомірні дії, однак вона соромиться викликати поліцію. Зазначає, що відповідач хоч і проживає в окремій кімнатті та сплачує комунальні послуги, проте це перешкоджає їй користуватись власністю. Також зазначила, що відповідач вживає алкогольні напої, має постійний дохід, оскільки таксує, власний транспортний засіб, а тому незважаючи на стан здоров"я може орендувати інше житло.

Представник позивачки ОСОБА_4 підтримує позовні вимоги та просить їх задоволити. Зазначає, що внаслідок розірвання шлюбу відповідач втратив право на житло, оскільки припинив бути членом сім"ї власника житла. Вказує, що відповідач має можливість винаймати житло, оскільки отримує пенсію та займається підприємницькою діяльністю. Відповідач у будинку не зареєстрований.Вчиняє конфлікти з власницею будинку та їх спільною дочкою.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову. Зазначив, що він у спірний будинок вкладав кошти, які заробляв працюючи в районах крайньої півночі. Заробітна плата на той час була близько п"яти тисяч доларів США. Будинок після вселення у нього, був практично повністю перебудований та добудовано господарські будівлі. Не заперечує допомогу батька позивачки у влаштуванні житла. Спірний будинок є його єдиним житлом. Наразі він є пенсіонером, інвалідом та враховуючи невеликий розмір пенсії, не має можливості винаймати чи придбати інше житло. Має у власності автомобіль, який використовується для його пересуванн, оскільки стан його здоров"я самостійно пересуватись не дозволяє. Інколи надає послуги таксі, однак це нерегулярний заробіток. якого на придбання нерухомості не вистачить. Вказав, що будинок має чотири кімнати та всі жильці проживають окремо. Він сплачує частину комунальних послуг, суму яких вказує позивачка. Конфлікти ним не створюються. Лише одного разу він посвірився з донькою та вона викливала поліцію, хоча не вважає наявність в своїх діях складу адміністративного правопорушення, оскільки був побутовий конфлікт. Не вбачає підстав для свого виселення, оскільки йому немає де жити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечує проти позову, вказуючи, що виселення відповідача з єдиного його житла в якому він тримвалий час проживає та вкладав кошти в його будівництво призведе до порушення балансу інтересів, оскільки відповідач стане безхатьком. Крім того зауважив, що позивач не надала доказів, які б свідчили про неможливість проживання у спірному будинку відповідача.

За клопотанням сторін, судом також було допитано свідків.

Так, Свідок ОСОБА_5 суду показав, що ОСОБА_6 знає давно. Стверджує, що спірний житловий будинок позивачка отримала у спадок від баби. Він був у поганому стані. Сторони його разом ремонтували, зокрема було обкладено цеглою, збудовано огорожу, добудовано господарські споруди. Вказав, що відповідач власного житла не має, не чув, щоб останній застосовува насилля до колишньої дружини чи дочки. Вказав, що ОСОБА_2 займається таксуванням.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що він приймав участь у будівництві будинку в якому наразі проживають сторони. Щодо проведення будівельних робіт та розрахунок за виконану роботу здійснював відповідач.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона являється дочкою сторін та з 2022 року проживає разом з дочкою у спірному будинку. Зазначила, що всі жильці проживають в окремих кімнатах. З батьком у матері та у неї виникають постійні конфлікти, які унеможливлюють їх спільне проживання. Відповідач постійно вчиняє відносно позивачки домашнє насилля, яке виражається у сварках, рукоприкладстві. Конфлікти виникають внаслідок вживання її батьком алкоголю. Вона з батьком перебуває у неприязних відносинах та з ним, як і зі старшою сестрою не спілкується. Знає, що батько отримує пенсію, а також таксує, сплачує частину комунальних послуг. Обізнана про відсутність у нього іншого житла та про незадовільний стан здоров"я.

Судом також досліджено письмові докази, що надані сторонами для підтвердження своїх вимог та заперечень.

16.03.1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено шлюб ( коп. а.с.8).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 22.05.2018 сторони розірвали шлюб (копія а.с. 9).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним натаріусом ОСОБА_10 1/2 частина будинку по вул.Старосидориська (Чапаєва) заповідана позивачці ОСОБА_1 ( копія а.с. 11).

Рішенням третейського суду від 05.09.2008 року у справі № 42-2008 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . На підтсаві даного рішення було видано реєстраційне посвідчення та внесено в реєстрову книгу № 4 стор.247 за зареєстрованим № ОСОБА_1 ( коп.а.с.14,15).

Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок за АДРЕСА_1 власником є ОСОБА_1 ( копія а.с. 16-19).

Згідно витягу № 08-58/369 в будинку за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані позивачка, донька ОСОБА_8 та ОСОБА_11 ( копія а.с.10).

Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 серії ЯЛ № 630393 виданий на ім`я ОСОБА_1 ( копія а.с.13).

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи безтроково ( копія а.с. 43).

Згідно виписки-епікриз із медичної карти, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікування з діагнозом псоріатичний артрит ( копія а.с. 44-46).

Згідно витягу з ЄДР МВС ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має транспортний засіб Renault Megane Scenic 2012 року, який поставлений на реєстрацію 21.04.2018 року (копія а.с. 63).

Згідно Витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особою підприємцем, діяльнсть ОСОБА_12 з 19.05.2009 року( коп а.с. 64).

Згідно постанови Хмільницького міськрайонного суду від 26.07.2022 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП ( копія а.с. 65-67).

За даними трудової книжки, ОСОБА_2 працевлаштований з 1983 по 23.03.2009 ( копія а.с. 74-76).

Крім того, відповідачем надано докази сплати ним комунальних послуг (а.с. 47-48)

Згідно довідки виданої ОСОБА_2 ООО"СК Північ-Нафтогазбуд", останній отримував заробітну плату з 2003 по 2008 роки ( копія а.с.77-78).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, а також не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 вселився до спірного житлового будинку як член сім"ї власника житлового будинку, який належав бабі позивачки. Вподальшому вказаний будинок був позивачкою успадкований . Не заперечується також позивачкою, що відповідач проводив у будинку ремонтно-будівельні роботи. Твердження позивачки, що матеріальної участі у роботах відповідач не приймав, не підтверджено, оскільки надані докази свідчать, що ОСОБА_2 на той час був працевлаштований та отримував заробітну плату. А доказів участі у будівництві будинку батька позивачки матеріали справи не містять. З показів свідка ОСОБА_7 вбачається, що саме відповідач розраховувався за проведені будівельні роботи. Відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачкою вважав, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер, а тому, починаючи з 90-х років вважав спірний будинок власним житлом в якому тривалий час проживає та створював належні для цього умови. Позивачем не доведено, що відповідач у власності має інше нерухоме майно де міг би проживати. Також позивачкою не заперечується та підтверджується показами допитаного свідка ОСОБА_8 сплата відповідачем комунальних платежів. Доказів, що відповідач створює неможливі умови для проживання власника та членів її сім"ї чи руйнує житло, матеріали справи не містять. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП у 2022 році , тобто вчинення домашнього насильства відносно доньки не спростовує встановлені в судовому засіданні обставини. Доказів систематичності таких його дій матеріали справи не містять. Інформацію про доходи відповідача позивачка не надала та клопотань про їх витребування не заявляла, а тому суд позбавлений можливості стверджувати, що відповідач є матеріально забезпеченою особою та здатен орендувати чи придбати житло у разі його виселення з спірного будинку.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

Враховуючи встановлені в судовому засідані обставини, суд вважає, що виселення відповідача, який є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи, з житлового будинку в якому він проживає з 1990 р без надання іншого житла, не є достатньою та пропорційною необхідністю у захисті прав ОСОБА_1 , як власника житла, на користування будинком, шляхом серйозного втручання у право ОСОБА_2 на повагу до житла, яким він користується протягом тривалого часу.

Щодо наявності транспортного засобу, то суд зазначає, що згідно наданих доказів, майно придбано в період перебування сторін у шлюбі, а тому на нього розповсюджується презумція спільної сумісної власності, що унеможливлює його відчуження одноособово відповідачем.

З огляду на викладене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК судові витрати слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 80, 81-83, 133, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду на протязі 30-ти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складення повного тексту рішення - 29.11.2024

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Марина РОБАК