Провадження № 2/359/287/2024
Справа № 359/4662/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В..

за участі секретаря судового засідання - Бокей А.В.,

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

представника третьої особи - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, малолітній ОСОБА_8 , про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в нерухомому майні, -

В С Т А Н О В И В :

17.05.2023 ОСОБА_7 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, відповідно до якого просить суд:

- визнати садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,120 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,120 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.1-7, 119-125).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 15.03.1975 року, який було розірвано 17.09.2010 року за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва. 28.09.2010 року за ОСОБА_9 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, та після його смерті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. була відкрита спадкова справа до майна померлого №69611931. 20 квітня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса КМНО Погорелова Б.С. з метою отримання свідоцтва на частку в спільному майні подружжя, а саме: у садовому будинку. Однак, нотаріус повідомив, що це неможливо, оскільки право власності на садовий будинок зареєстровано за померлим у день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином позивачка дізналась про порушення свого права на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з цим нею подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Позивач зазначає, що садовий будинок, що увійшов до складу спадщини є спільним майном подружжя позивача та померлого ОСОБА_9 , так як його було побудовано під час шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя. Зокрема зазначає, що будівництво велося майже 20 років, починаючи з 1995-1996 року. Будинок будувався в інтересах сім`ї, для спільного проживання, як заміський будинок. Будівельні матеріали та сплата будівельних робіт проводилась за спільні сімейні кошти. Користуватись будинком подружжя почало майже одразу після зведення «коробки», облаштовуючи одну кімнату і потім поступово розширюючись і добудовуюсь. Так у 2005-2006 проводили зовнішнє оздоблення, будували лазню. Також під час шлюбу по завершенню будівництва приватного будинку на підтвердження завершення будівництва було отримано технічний паспорт БТІ.

З урахуванням вимог ст.ст.60, 69,70 СК України вважає, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Посилаючись на вимоги ст. 377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України, зважаючи на те, що на земельній ділянці 0,120 га, розташована на території садового товариства «Острів-4», Бориспільського району Київської області, розташовано збудований за час спільного проживання у шлюбі спірний житловий будинок, позивач вважає, що нею має бути визнане право власності на 1/2 земельної ділянки.

11.10.2023 до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Хромова М.М., відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає, що подана заява про поновлення строків на звернення до суд, не підлягає задовольнянню (т.1 а.с.188-190). Заперечуючи проти позову, зазначають, що шлюб між позивачкою та померлим ОСОБА_9 було розірвано за рішенням Солом`янського районного суду м Києва, яке набрало законної сили 28.09.2010, за змістом якого зазначено, що шлюбні відносини та спільне господарство не ведуться більше десяти років. Відповідач в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Вважають, що позивач фактично підтвердила, що спільне господарство не ведеться, що означає, що протягом 10 років позивач не приймала ніякої участі у будівництві. Звертають увагу, що позивачем не надано жодних загальних, сімейних фото або фото з спільними друзями сім`ї, за період так названого 20 річного будівництва. Також зазначають, відповідач 1, спілкувався з померлим, знав що останній уклав у 2016 році офіційний шлюб з відповідачем 2, у якому у 2019 року народилась спільна дитина. Стверджують, що починаючи з 2000 року ОСОБА_9 проживав окремо, і позивачка жодного разу не з`являвся на території будинку та не проводила час як подружжя, та протягом 12-ти років після розірвання шлюбу не зверталася з позовом про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в нерухомому майні, у зв`язку з чим термін позовної давності давно вийшов.

09.04.2024 представник третьої особи ОСОБА_6 подав пояснення, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову (т.2 а.с.220-223), зокрема зазначає, що в матеріалах спадкової справи наявна інформація, що згідно заяви від 25.08.22р. ОСОБА_3 та її малолітнім сином ОСОБА_8 було прийнято спадщину, проте ОСОБА_8 не був залучений позивачем у справу в якості співвідповідача. Представник третьої особи звертає увагу, що за змістом рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.09.2010 було встановлено обставини, які є преюдиційними, а саме обставини про те що між сторонами спору: «шлюбні відносини та спільне господарство не ведуться вже більше десяти років».

Зазначає, що оскільки рішенням від 17.09.2010 в іншій справі було встановлено, що між позивачем та ОСОБА_9 шлюбні відносини та спільне господарство не ведуться вже більше десяти років, то доводи позивача про те, що будинок є спільним майном подружжя її та ОСОБА_9 , так як його було побудовано під час шлюбу, за спільні кошти та спільними зусиллями, а позивач приймала участь у будівництві будинку, є безпідставними та необґрунтованими.

Звертає увагу, що будинок був збудований ОСОБА_9 значено пізніше, крім того під час судового розгляду 28.03.2024 було з`ясовано, при наданні пояснень сторонами та свідками, що в період після 2010 року, що в будинку було здійснено добудову двох кімнат та інших приміщень, а також, що позивач, яка вважає будинок спільним майном подружжя, жодними чином не обґрунтовує, на якій підставі може вимагати поділу частини будинку, яка була добудована набагато пізніше, після 2010 року. Також зазначає, що позивачем на підтвердження своїх доводів про здійснення будівництва будинку за спільні кошти та сплати за будівельні матеріали і будівельні роботи тощо докази не надаються. Також вказує, що членом садівничого товариства був ОСОБА_9 , який сплачував членські внески та внески за спожиту електроенергію, а ОСОБА_7 не здійснювала платежів. Звертає увагу, що у період з 2004 року по 2010 рік ОСОБА_9 фактично перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 , яка проживала разом з ОСОБА_11 однією сім`єю з 2004 по 2010 рік і вела з ним спільний побут, а позивач у цей період не проживала з ОСОБА_9 , не вела спільний побут та не брала участь у будівництві будинку. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

12.07.2024 через систему «Електронний суд» представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Рябко С.О. подано заяву про застосування строку позовної давності, зокрема зазначає, що позивач ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що знала, що ОСОБА_9 оформив право власності на будинок в 2010 році, а документи на нього були у неї, а також, що, якби ОСОБА_9 не помер, то вона б не піднімала питання про майно, бо не хоче щоб воно досталось незнайомій людині. Зазначені обставини, на думку заявника, підтверджують, що про порушення свого права на частину в спірному майні позивачці було відомо ще з моменту, коли ОСОБА_9 оформив зва собою право особистої приватної власності на будинок 28.09.2010, вже після розірвання шлюбу, і що відповідні документи щодо оформленого права власності були у позивачки. Вважає, що позивач дізналася про порушене право ще 28.09.2010, а подала позов лише 17.05.2023,з пропуском визначеного законом трирічного строку. Звертає увагу, що позивачем було подано клопотання про поновлення строків звернення до суду, керуючись положеннями ст.127 ЦПК України щодо поновлення процесуальних строків. Зазначає, що, подаючи клопотання, позивач фактично визнає факт пропуску строку позовної давності для звернення до суду, оскільки просить його поновити. Посилаючись на правовий висновок ВП ВС від 19.11.2019 у справі №911/3677/17 та інших, зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

З цих підстав просить застосувати строк позовної давності та правові наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог позивача та відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою судді від 19.05.2023 позовну заяву ОСОБА_7 залишено без руху та наданий строк для усунення недоліків позовної заяви (т.1 а.с.61-62).

Ухвалою судді від 22.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання (т.1 а.с.164-165).

Ухвалою судді від 27.10.2023 витребувано: у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погорєлова Броніслава Сергійовича копію спадкової справи №69611931, що була відкрита після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; з Комунального підприємства «Бориспільське БТІ» (правонаступника КП Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації») інвентаризаційну справу на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.206-207).

Ухвалою суду від 19.12.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.38-39, 40).

Ухвалою суду від 28.03.2024 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача малолітнього ОСОБА_8 (т.2 а.с.115, 207-215).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_7 та її представники ОСОБА_2 та ОСОБА_12 підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, просили позов задовольнити. Позивач додатково пояснила, що з 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , який у 1995 році купив земельні ділянки у своєї сестри в СТ «Острів» за 2000 доларів, та почали розробляти земельну ділянку. В кінці 1996 року поставили блок-кімнати, думали накрити дахом, але потім вирішили збудувати будинок, десь у 2000-му році побудували і внутрішні роботи, трохи пізніше побудували баню і теплицю, завели собак. Завершили будівництво у 2010 році.. Зараз з`ясувалося що оформив будинок і земельну ділянку на себе. На її питання, чому так, він відповів: яка різниця, ми одна родина. Вона просила поділити, купити їй окрему ділянку, ОСОБА_9 відповідав, що немає коштів. До 2015 року жили разом, разом святкували усі свята, проводили час на дачі. На її питання відповідав: не хвилюйся, поділимо. Наприкінці 2015 року дізналася, що у ОСОБА_9 є інша жінка, він почав їх уникати, перестав приїздити. Від сусідки дізналася, що у ОСОБА_9 якась дівчина чергова живе. З кінця 2015 року вона перестала приїздити на дачу, стала хворіти. Вона була впевнена, що має частку у садовому будинку, документи на який були в неї. Коли ОСОБА_9 помер, вирішила, що треба оформити свою частку у праві власності та звернулася до нотаріуса, щоб отримати свідоцтво на право власності на частку у майні подружжя.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнав, підтвердив, що батьки спільно будували садовий будинок, а також, що до кінця 2015 року разом із дружиною та дітьми постійно відпочивали на дачі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували з наведених у відзиві підстав. Також звертають увагу, що з моменту реєстрації права власності за померлим ОСОБА_9 збільшилася площа будинку, була здійснена добудова. Вважають, що позивач не довела, що власними силами та коштами брала участь у будівництві садового будинку, оскільки згідно із рішенням суду про розірвання шлюбу визнала, що протягом десяти років шлюбні відносини та спільне господарство не велися, тобто з 2000 року, а згідно з документацією БТІ садовий будинок побудований у 2004 році. Представник відповідача просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи ОСОБА_8 адвокат Риженко О.С. проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у поданих до суду письмових поясненнях. Вважає, що позивачем не доведено спільну участь у будівництві спірного садового будинку. Також вважає, що позов не підлягає до задоволення з підстав пропуску строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідивши письмові матеріали справи та витребувані докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15 березня 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.20).

Від шлюбу у подружжя народився син, відповідач у справі, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується даними його Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 (т.2 а.с.66).

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було розірвано за рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 17 вересня 2010 року, ухваленим у справі №2-2324-1/10 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , яке набрало законної сили 28.09.2010 року (т.1 а.с.16).

Як звернуто увагу учасниками справи, за змістом вказаного рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 17 вересня 2010 року (справа №2-2324-1/10) зазначено про те, що позивач зазначив, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося внаслідок відсутності спільних інтересів, взаєморозуміння та взаємоповаги. Шлюбні відносини та спільне господарство не ведуться більше десяти років (а.с.16)

Разом із з цим будь-які відомості проте, що за свого життя ОСОБА_9 звертався до суду з вимогою про встановлення режиму окремого проживання у порядку, визначеному ч.1 ст.119 СК України, матеріали цивільної справи не містять.

Також встановлено, що 13 березня ОСОБА_9 зареєстрував повторний шлюб з відповідачкою у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідні відомості містяться у паспорті відповідачки (т.2 а.с.62).

Від шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 у подружжя народився син, третя особа у справі, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується даними його Свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 (т.2 а.с.230).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер у віці ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що 20 серпня 2022 року було складено відповідний актовий запис №15951, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 15.12.2022 (т1 а.с.17).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина.

Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину є: його син від першого шлюбу з позивачкою ОСОБА_7 ОСОБА_4 , відповідач у справі, вдова від другого шлюбу ОСОБА_3 , відповідач у справі, та малолітній син від другого шлюбу ОСОБА_8 , третя особа у справі.

Докази прийняття спадщини знаходяться в матеріалах спадкової справи №19/2022, відкритої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. щодо майна померлого ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2, а.с. 43-88), а саме подані приватному нотаріусу Погорєлову Б.С. заяви про прийняття спадщини : спадкоємця ОСОБА_3 , дата - подання ІНФОРМАЦІЯ_9 , та спадкоємця ОСОБА_4 , дата подання 09.02.2023 (т.2 а.с.45,46).

До складу спадщини увійшло наступне нерухоме майно: садовий будинок (спірний), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за померлим на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №3564 від 11.10.2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вишеньківської сільської ради від 28.09.2010 №378 (т.1 а.с.21); та дві земельні ділянки, одна з яких площею 0,060 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована на території Бориспільського району, Вишеньківська сільська рада, СТ «Острів», що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №142840, виданим 28.10.2004 року на підставі рішення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 29.09.2004 №797 (т.1 а.с.23), та друга (спірна) земельна ділянка площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована території садівничого товариства «Острів», Бориспільського району, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 062026, виданим 04.03.2004 року на підставі рішення Вишеньківської сільської ради від 31.10.1997 року №112 (т.1 а.с.24-25)

Досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що спірна земельні ділянка, на якій побудований спірний садовий будинок, площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована території садівничого товариства «Острів», Бориспільського району, була набута ОСОБА_9 у період перебування у шлюбі з позивачкою, проте, згідно з даними Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 062026, виданого 04.03.2004 року (т.1 а.с.24-25) підставою його видачі був не цивільно-правовий договір, а рішення органу місцевого самоврядування. У зв`язку з цим суд враховує, що факт набуття права власності на спірну земельну ділянку у порядку її приватизації, сторонами не оспорюється.

Згідно з даними інвентаризаційної справи на садовий будинок АДРЕСА_1 (т.2 а.с.6-35) встановлено, що технічна інвентаризація садового будинку була проведена 22.09.2010 та згідно з проведеним описом конструктивних елементів будинку та господарських споруд, зазначено, що на земельній ділянці побудовано: садовий будинок (2004) АІІ, льох Ж загальна площа 170,6 кв.м., сарай Б, літній душ В, теплиця Г, убиральня Д, баня Е, колонка питна К, яма вигрібна Л, огорожа №1. Усі надвірні споруди також 2004 року забудови. Відповідна інформація також зазначена у Технічному паспорті на садовий будинок та у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно (т.2 а.с.32,т.3 а.с.42-50).

Разом з цим суд звертає увагу, що у наданому Технічному паспорті садового будинку, складеному ФОП ОСОБА_21 від 20.05.2024, загальна площа по будинку зазначена - 199,7 кв. (т.3 а.с.48), також встановлено, що поверховий план першого поверху станом на 22.09.2010 (т.2 а.с.17) та станом на 10.05.2024 (т.3 а.с.45) не є однаковими, оскільки на плані від 10.05.2024 значаться добудованими дві кімнати площею 26,8 кв.м. та площею 7,0 кв.м. (т.3 а.с.45).

Наведене підтверджує заперечення відповідачки ОСОБА_3 що у їх шлюбі з ОСОБА_9 було здійснено добудову цих приміщень.

Дослідивши письмові докази, заслухавши показання допитаних свідків, суд дійшов висновку, що підстави вважати, що будівництво садового будинку в обсязі, що був зафіксований під час технічної інвентаризації, проведеної 22.09.2010 та існував на момент видачі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно 11.10.2010 та його державної реєстрації 20.10.2010, було завершено не у 2004 році, а раніше чи пізніше цього року, у суду відсутні.

Показання допитаних свідків не містять таких даних, а долучена до Інвентаризаційної справи Довідка, видана у вересні 2010 року головою СТ «Острів» ОСОБА_22 про те, що садовий будинок АДРЕСА_1 збудований господарчим способом та введений в експлуатацію у 2007 році, не спростовує зафіксовані при технічній інвентаризації дані, що рік побудови садового будинку та господарських будівель і споруд 2004 року.

Суд звертає увагу, що надані позивачкою фотознімки земельної ділянки в СТ «Острів», на яких згідно з її поясненнями та показаннями допитаних свідків зафіксована початкова стадії будівництва садового будинку (т.1 а.с.27-33) не містять дати їх створення, проте, як визнано сторонами та було підтверджено показаннями свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,- були зроблені у кінці 90-х на початку 2000-х років.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що є сусідами по дачі з ОСОБА_23 , знав померлого ОСОБА_9 , його колишню дружину ОСОБА_7 , бачив, як вони розпочали будівництво та будувалися у період, приблизно 1997-1998 років по 2007-2008 роки. Також бачив, що ОСОБА_24 та їх син ОСОБА_25 з родиною приїздили до садового будинку, останній раз приблизно у 2014 році. Коли перестали з`являтися, дізнався від ОСОБА_26 , що вони з ОСОБА_27 розведені.

Свідок ОСОБА_14 показала , що дружила з ОСОБА_9 протягом 60 років, добре знала його родину, дружину ОСОБА_7 . Знала, що вони купили ділянку на Осокорках, допомагала розробляти ділянку, разом з ОСОБА_27 носили землю, розвантажували цеглу. Пам`ятає, що ОСОБА_23 почали будувати садовий будинок у 1997 році та будувати протягом приблизно семи років. Неодноразово була в гостях на дачі у родини ОСОБА_23 .

Свідок ОСОБА_15 підтвердила, що дружить з дружиною відповідача ОСОБА_28 , знала його батьків, неодноразово була в них на дачі, коли вона будувалася. Будівництво здійснювала бригада будівельників, це було у 2000 - 2003 роках садовий будинок трьохповерховий. Після розлучення ОСОБА_24 стала приїздити усе рідше. З 2014 року свідок перестала бувати на дачі у Грицаїв.

Свідок ОСОБА_17 показав, що у 2002 році купив ділянку в СТ «Острів», живе там постійно. Пам`ятає, що у 2003-2004 садовий будинок на ділянці Грицаїв вже стояв, чи були внутрішні роботи зроблені не знає, але часто бачив і ОСОБА_9 і його дружину ОСОБА_7 , як приїздили на дачу. Потім ОСОБА_9 почав приводити до нього на масаж різних жінок. ОСОБА_29 бачив усе рідше.

Свідок ОСОБА_16 показала, що знає ОСОБА_7 та знала померлого ОСОБА_9 з квітня 2002 році, коли свідок з чоловіком придбали ділянку в СТ «Острів», також підтверджує, що станом на 2004 садовий будинок у Грицаїв був побудований, але якісь внутрішні роботи ще робили. Часто бачила на ділянці позивачку, потім ОСОБА_24 перестала приїздити. Приблизно у 2016-2017 році звернула увагу, що на ділянці у Грицаїв знову щось будується.

Свідок ОСОБА_19 показала, що є сусідкою по дачі ОСОБА_23 , знає ОСОБА_29 і знала померлого ОСОБА_9 з 1995-1997 року. Свій дачний будинок свідок побудувала у 2007 році, але постійно проживає в садовому товаристві з 2019 року, до цього часу приїздила на дачу на вихідні та влітку. Пам`ятає, що у Грицаїв у 2003 році вже був побудований будинок. ОСОБА_24 перестала з`являтися на дачі з початку 2000х. В цей час з ОСОБА_9 бачила жінку на ім`я ОСОБА_30 . З 2017 року з ОСОБА_23 бачила вже його другу дружину ОСОБА_31 .

Свідок ОСОБА_18 показала, що з 2003 знала ОСОБА_9 .. Спірний садовий будинок вже був побудований. З 2006 року свідок постійно проживає у садовому товаристві, тому може підтвердити, що ОСОБА_9 вже постійно проживав у судовому будинку. Позивачку ОСОБА_7 не знає, з померлим ОСОБА_9 її не бачила, а бачила його з іншою молоденькою худенькою жінкою. З 2017 року з ОСОБА_23 у садовому будинку проживала відповідачка ОСОБА_3 .

Також встановлено, що після смерті спадкодавця та колишнього чоловіка ОСОБА_9 позивач ОСОБА_7 звернулася приватного нотаріуса ОСОБА_32 з питання виділу частки у спільно набутому нерухомому майні подружжя та отримання Свідоцтва на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) та отримала відповідь, лист від 20.04.2023 №26/01-16 (т.1 а.с.19), відповідно до якої приватний нотаріус повідомив, що видати Свідоцтво на частку в спільному майні подружжя( колишнього подружжя) є неможливим приводу повідомив у зв`язку з тим, що шлюб з ОСОБА_9 розірвано 17 вересня 2010 року (рішення набрало законної сили 28.09.22010р.), а Свідоцтво № НОМЕР_4 про право власності на нерухоме майно було видане 11 жовтня 2010 року. Для встановлення правового режиму спільного майна подружжя на заявлений садовий будинок позивачу рекомендовано звернутися з відповідною позовної заявою до суду.

Аналізуючи зібрані у справі докази щодо наявності підстав для задоволення позову суд враховує наступне.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У цьому зв`язку суд наголошує, що спірний садовий будинок був побудований у 2004 році під час шлюбу подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ..

Доказів встановлення судом режиму окремого проживання у порядку ч.1 ст.119 СК України, а також здійснення будівництва за особисті кошти померлого ОСОБА_9 суду не надано, як і не надано достатніх належних і безспірних доказів того, що садовий будинок побудований виключного ОСОБА_9 за час їхнього окремого проживання з позивачкою.

Досліджені фотознімки, показання допитаних свідків спростовують такі заперечення представника відповідачки ОСОБА_7 та представника третьої особи ОСОБА_8 , а посилання на рішення Солом`янського районного суду м.Київа від 17.09.2010 у справі про розлучення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 є необґрунтованим і безпідставним, оскільки рішення суду містить лише переказ змісту позовної заяви в частині того, що шлюбні відносини та спільне господарство не ведуться більше десяти років.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, в силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що спірний садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя позивачки ОСОБА_7 та померлого спадкодавця ОСОБА_9 .

Разом із з цим, спірна земельна ділянка площею 0,12 га, на які розташований садовий будинок, не може визнаватися спільним майном подружжя, оскільки є приватною власністю померлого ОСОБА_9 , як така, що набута ним у порядку приватизації.

Так, у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №626/4/17 зазначено, зокрема, наступне.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Суд також звертає увагу, що цільове призначення спірної земельної ділянки для ведення садівництва, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Крім того, вимоги щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою позивач не заявляла, а тому доводи позовної заяви про необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст.377 ЦК України, які регулюють питання користування земельною ділянкою у разі переходу права власності на житловий будинок, який розміщений на цій земельній ділянці, суперечать положенням СК України, не стосуються предмета даного спору та є безпідставними.

Суд враховує, що відповідно до положень ч.1 ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як визнано позивачем, їй було відомо, що садовий будинок добудований та що після розірвання шлюбу 20.10.2010 її колишній чоловік ОСОБА_9 зареєстрував право приватної власності на садовий будинок, оскільки документи, які підтверджували цю обставину, знаходилися у позивача, а саме: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витяг про державну реєстрацію прав (т.1 а.с.21,22). Крім того, відомості про державну реєстрацію права приватної власності за померлим ОСОБА_9 внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.3 а.с.62).

Визнала позивач і той факт, що, якби ОСОБА_9 не помер, вона б не піднімала питання про майно, бо «не хоче щоб воно досталось незнайомій людині».

Отже, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини свідчать про те, що право позивача було порушено з моменту видачі Свідоцтва про право власності на садовий будинок та його подальшої реєстрації 20.10.2010.

Будь-яких доказів того, що позивач з поважних причин протягом трьох років не оспорювала видачу свідоцтва про право приватної власності на садовий будинок за померлим ОСОБА_9 , та не зверталася з відповідним позовом про визнання спірного нерухомого майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на частку у майні, судом не встановлено.

Належних і допустимих доказів того, що померлий спадкодавець ОСОБА_9 визнавав право позивача на частку у майні подружжя, суду не надано. Сам лише факт знаходження у позивача оригіналів документів (Свідоцтва про право власності та Витягу про реєстрацію права власності ) не є таким доказом. Крім того, у судовому засіданні не встановлено, яким чином позивач їх отримала та з якою метою зберігала.

В силу вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в частині заявлених вимог: про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину садового будинку, - слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

У задоволенні решти позовних вимог: про визнання земельної ділянки площею 0,12 га спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та померлого ОСОБА_9 , а також визнання за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, - слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позову

У зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

З урахуванням вимог ст.ст.12,,81,134,137,141 ЦПК України понесені відповідачем ОСОБА_3 витрати на власну правничу допомогу відшкодуванню не підлягають, а понесені нею витрати на залучення адвоката для представництва її малолітнього сина, підлягають частковому відшкодуванню на суму 3000 грн.

Так, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Судом встановлено, що у поданому відзиві представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Хромов М.М. зазначив про те, що відповідач у зв`язку з розглядом справи понесла та очікує понести витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 25000 грн. (т.1 а.с.188-190).

В заяві про розподіл судових витрат (т.3 а.с.74-77) представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Рябко С.О. також просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Як зазначено заявником відповідно до Акту прийому-передачі наданих послуг №15/07/24 від 15.07.2024, адвокатом надано наступні послуги: зустріч із замовником, аналіз документів, ознайомлення з матеріалами справи №359/4662/23; підготовка та подача клопотань про залучення третьої особи, про призначення судової будівельно-технічної експертизи, про доручення доказів, про виклик свідків, про застосування строків позовної давності; участь та представництво інтересів замовника під час удових засідань: 28.03.2024, 30.05.2024, 03.06.2024. 15.07.2024. Відповідна інформація наведена в долученому Акті прийому-передачі наданих послуг (т.3 а.с.80). Також надана копія Договору про надання правничої допомоги від 21.02.2024 (т.3 а.с.78-79).

При цьому за змістом Акту прийому-передачі наданих послуг не визначено, на підставі яких розрахунків, яких розцінок та якого визначеного розміру гонорару у вказаному акті зазначено, що погоджена адвокатом та Грицай О.М. вартість наданих послуг складає: 8000 грн., 5000грн. та 12000 грн. відповідно. Оскільки інформація, що міститься в акті дає можливість порахувати лише вартість участі адвоката в одному засіданні (за умови, що вартість послуги встановлюється не з погодинної участі адвоката за одне судове засідання).

Проте, суд звертає увагу, що ані у першій заяві по суті справи, поданої адвокатом Хромовим М.М. ані у першому поданому суду клопотання адвокатом Рябко С.О. не зазначено, з яких витрат складається та яким розрахунком обґрунтовується орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 у цій справі у розмірі 25000грн..

Не маючи конкретних даних, яким чином визначалася вартість правничої допомоги, суд позбавлений можливості перевірити такі розрахунки та оцінити їх на предмет реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру. Позбавлена була такої можливості і сторона позивача.

Аналогічних висновків суд дійшов за результатами розгляду клопотання представника третьої особи малолітнього ОСОБА_8 адвоката Риженка О.С. щодо розподілу судових витрат (т.3 а.с.85-90), який просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_33 витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн., що складаються: аналіз і ознайомлення з матеріалами справи -3000 грн., підготовка пояснень 3000 грн., участь та представництво інтересів під час судових засідань: 30.05.2024, 03.06.2024. 15.07.2024 9000 грн..

Разом із з цим в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення представника ОСОБА_6 з матеріалами цивільної справи у суді, а в наданих поясненнях третьої особи (т.2 а.с.220-223) зазначено про те, що третя особа понесла витрати за отримання правової допомоги 5000 грн., та очікує понести витрати у зв`язку з розглядом справи у суді 15000 грн.

Таким чином, в частині заявлених витрат документально підтвердженими слід визнати витрати на підготовку пояснень третьої особи. Визначена в Акті прийому передачі послуг вартість послуг на підготовку пояснень - 3000 гривень відповідає критерію розумності.

В іншій частині зазначені витрати за відсутності деталізованого розрахунку слід визнати недоведеними та необґрунтованими.

Таким чином з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 , яка є законним представником малолітнього сина ОСОБА_34 , слід частину документально підтверджених витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

В цьому зв`язку суд враховує, що відповідно до практики ЄСПЛ (справа «Бєлоусов проти України», «Савін проти України»), належна адвокату відповідно до умов укладеного договору оплата його послуг, є «фактичними витратами» сторони, не залежно вд того, чи була така оплата фактично проведена на момент розгляду справи у суді.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89,128,134,137, 141, 158, 223, 258, 259, 263-265, 266 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, малолітній ОСОБА_8 , про визнання садового будинку та земельної ділянки площею 0,12 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , - спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання за ОСОБА_7 право власності на частку садового будинку та земельної ділянки - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) частину витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 гривень (три тисячі гривень).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 29.07.2024.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів