Справа №751/111/24
Провадження №2/751/602/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

секретаря судового засідання Курач В.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В :

02.01.2024 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кулініч К.В. звернулася до Новозаводського районного суду міста Чернігова із позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в якій просить: встановити факт проживання однією сім`єю жінки ОСОБА_3 та чоловіка ОСОБА_4 без шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06.06.2014 року; визнати житловий будинок за адресою; АДРЕСА_1 , як такий, що був набутий ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в результаті спільної праці; визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.05.1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.05.1991 року, проте в період з 28.05.1991 року по 06.06.2014 року сторони проживали разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного та виховували спільних дітей. Посилається, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу 11.12.2000 року було укладено договір купівлі-продажу між батьком позивачки від імені якого діяла позивач та відповідачем, відповідно до якого останній купив житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що на час вчинення правочину сторони у справі не перебували у шлюбних відносинах, але проживали разом однією сім`єю та були пов`язані одним побутом. Оскільки в договорі про надання послуг постачання холодної води і водовідведення від 10.03.2007 року позивач зазначена як власник, це свідчить про те, що вони були дійсно пов`язані спільним побутом, оскільки відповідач безумовно користувався водопостачанням та водовідведенням. Також, між сторонами 06.06.2014 року було укладено повторний шлюб, який рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова розірвано 02.05.2019 року, що є підтвердженням подружнього життя сторін. Вказує, що згідно інформаційної довідки від 24.12.2021 року власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач. Звертає увагу, що факт проживання сторін однією сім`єю також, підтверджуються фотокартками про спільний відпочинок разом із близькими родичами та можуть підтвердити свідки: ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_6 (дочка).

Посилається, що відповідач в добровільному порядку не бажає вирішувати питання про поділ майна набутого в період спільного проживання, а тому просить вирішити дане питання в судовому порядку.

09.01.2024 року ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недолів. (а.с.11)

16.01.2024 року, через систему «Електронний суд», на виконання вказаної ухвали представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Кулініч К.В. подано заяву про усунення недоліків (з додатками). (а.с.30-50)

31.01.2024 року ухвалою судді Новозаводського районного суду міста Чернігова позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. (а.с.54)

21.03.2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Черненка Г.І. подано до суду відзив на позовну заяву (з додатками), (а.с.65-78) в якому просить відмовити в задоволенню позову в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_4 не визнає в повному обсязі. Оскільки після розірвання шлюбу з 28.05.1991 року строни спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали, взаємних прав та обов`язків також не мали. Звертає увагу, що 01.01.2004 року положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, дане поняття визначено ст.74 СК України яке набрало законної сили 01.01.2004 року. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06.06.2014 року зазначає, що позивачем ненадано належних і допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що сторони мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство, проводили спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, та те, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_1 таким, що був набутий в результаті спільної праці та визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку вказує, що рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 09.11.2020 року по справі №751/7216/19 договір купівлі-продажу вказаного будинку було визнано недійсним, рішення суду набуло законної сили. При цьому зазначає, що будинок належав батьку позивачки, від імені якого виступала остання, яка при укладенні договору купівлі-продажу від 11.12.2000 року не повідомила відповідача, що її батько помер і що його довіреність втратила юридичну силу, а кошти за продаж будинку отримала і напевно залишила собі, так як власник будинку помер. Вказує, що спірний будинок вибув із власності відповідача на користь третіх осіб на підставах, що виникли до його продажу і ці збитки були завдані саме позивачем по справі. В зв`язку з тим, що відповідач був змушений скористатись правовою допомогою, просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 18.04.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. (а.с.84)

15.07.2024 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Кулініч К.В. подано відповідь на відзив (з додатками) (а.с.111-122) при викладенні заперечень на відзив посилається на обставини зазначені в позові, наполягає, що підтвердженням наявності спільного сімейного бюджету, ведення спільного господарства, несення витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків між сторонами, є абонентська книжка для обслуговування газових приладів за адресою: АДРЕСА_1 та Договір про надання послуг постачання холодної води і водовідведення за вказаним будинком від 10.03.2007 року, які були укладені і підписані позивачкою. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце слухання справи повідомлена належним чином. Клопотання та заяви до суду не надходили.

Представник позивача адвокат Кулініч К.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, при викладенні пояснень посилалась на обставини зазначені в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце слухання справи повідомлений належним чином. Клопотання та заяви до суду не надходили.

Представник відповідача адвокат Черненок Г.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 - донька сторін по справі, суду пояснила, що в 2003 році переїхала від батьків (сторін по справі). Зазначила, що за 3-4 роки до її від`їзду батьки придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 і спільно проживали в ньому. Вказала, що про розлучення батьків вона не знала, оскільки сім`я була дружньою і батьки жили з любов`ю один до одного.

Вислухавши учасників справи, що з`явилися, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно розцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28.05.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.05.1991 року, актовий запис №570. (а.с.19)

В подальшому, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, 06.06.2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №689 (а.с.20), який рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02.05.2019 року по справі №751/2315/19 було розірвано. (а.с.21-22).

11.12.2000 року між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_8 на підставі доручення, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . (а.с.23)

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 09.11.2020 року по справі №751/7216/19, договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 укладеного 11 грудня 2000 року та посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області Борисовою Т.А., реєстровим номером 5771, визнано недійсним, рішення суду набуло законної сили. (а.с.92-94, 95-99, 100-105)

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Так, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 р. особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, суду необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів і обставин положення ч.1 ст. 24 КпШС України, ч.1 ст. 17 Закону України від 07 лютого 1991 р. №697-XII «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» та від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. у справі N 6-211цс14).

Спірне майно (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) було придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2000 року. Який був укладений між позивачем яка діяла на підставі довіреності від свого батька та відповідачем.

Кошти за продаж будинку отримала саме позивач.

Проте, як зазначалось вище даний договір рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 09.11.2020 року (справа №751/7216/19) був визнаний недійсним, рішення суду набуло законної сили 24.02.2021 року.

Рішенням суду було встановлено, що зазначений договір купівлі-продажу будинку був укладений на підставі довіреності, яка на момент його укладення втратила чинність.

Отже, спірний будинок вибув з власності відповідача на користь третіх осіб на підставах, що виникли до його продажу.

Крім того, рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 14.08.2023 року (справа №751/8447/21) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 042 805,00 грн за завдані збитки у зв`язку з відсудженням будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду набуло законної сили 16.09.2023 року. (а.с.67-72)

Зазначені обставини свідчать як про недобросовісність з боку позивачки, щодо укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірного будинку, який в подальшому міг би бути об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, так і про відсутність у них взаємних прав і обов`язків, притаманних подружю.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем у період із 01 січня 2004 року по 06 червня 2014 року позивач посилалася на абонентську книжку для обслуговування газових приладів за адресою: АДРЕСА_1 , Договір про надання послуг постачання холодної води і водовідведення за вказаним будинком від 10.03.2007 року, які були укладені і підписані позивачкою, фотокартки про спільний відпочинок разом з близькими родичами, показання свідків та факт повторного укладення між сторонами шлюбу з 06.06.2014 по 02.05.2019 роки.

До зазначених доказів, суд відноситься критично, оскільки сам факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Як відзначив Верховний Суд, при застосуванні ст. 74 СК судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ч.2 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто, факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховний Суду від 19.03.2020 року у справі №303/2865/17.

Факт спільного відпочинку сторін разом з родичами, що зафіксовано на наданих до позовної заяви фотокартках, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

При цьому, покази свідка ОСОБА_6 надані в судовому засіданні, є суперечливими між собою.

Суд також, не приймає до уваги доводи позивача, що підтвердженням ведення спільного господарства є наявність укладених/підписаних позивачем правовстановлюючих документів з комунальними установами щодо надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вони не є допустимим та достовірним доказом підтвердження зазначеного.

Суд вважає, що зазначені докази не є безумовними та достатніми для визнання факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

При цьому, будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів щодо факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу позивачкою, не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

При розгляді даної справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, відсутність належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів, проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.04.2004 року по 06.06.2014 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені і документально підтверджені, витрати зі сплати судового збору.

Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Представником відповідача у відзиві заявлено вимогу про стягнення понесених витрат на правничу допомогу.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідачем надано до суду договір про надання правничої допомоги від 18.03.2024 року (а.с.74), акт від 20.03.2024 року про приймання-передачу наданої правничої допомоги відповідно до Договору щодо надання правничої допомоги від 18.03.2024 року, яким погодили вартість правничої допомоги щодо надання правничих послуг у розмірі 12 000,00 грн. (а.с.75), квитанцію до прибуткового № 0009217 від 20.03.2024 року про сплату ОСОБА_4 гонорару адвокату в сумі 12 000 грн. 00 коп. (а.с.76)

З урахуванням обставин ч.3 ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги фактично витрачений час, обсяг наданої допомоги, понесених витрат, їх пропорційність, значення справи для сторін та її складність, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263-265, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права спільної сумісної власності - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі - 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення суду виготовлений 15.11.2024 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач