Справа №465/3957/22 Головуючий у 1 інстанції:Марків Ю.С.
Провадження №22-ц/811/23/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Марків Ю.С. від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1930 грн 65 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 листопада 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 задовольнити повністю, а в зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим з підстав неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, з огляду на таке.

Зазначає, що згідно договору про наміри №02/04 від 02.04.2021 року, то надаючи правову оцінку вказаному доказу, Франківський районний суд м. Львова не провів повного дослідження його змісту, умов та форми, внаслідок цього дійшов помилкового висновку про недійсність вказаного правочину. Звертає увагу, що при укладенні договору про наміри №02/04 сторони не надали йому сили попереднього договору та не встановили жодних юридичних наслідків його невиконання. Тобто аналіз змісту зазначеного правочину свідчить про відсутність відповідальності сторін у випадку неукладення в майбутньому договору купівлі продажу. Саме здатність до настання юридичних наслідків і відрізняє договір про наміри від попереднього договору. Крім цього, грошова сума, передана ОСОБА_1 за цим договором, вносилась в якості авансу, а не завдатку, яка згідно п. 8 договору про наміри №02/04 повертається у випадку неукладення договору купівлі-продажу підлягає поверненню у повному розмірі. Такий чином, вказаний правочин укладався лише з метою зафіксувати певний етап домовленостей сторін та є договором про наміри, який укладено сторонами в належній формі. Щодо джерел походження коштів, переданих в якості авансу за договором про наміри №02/04, то за цим договором ОСОБА_1 в якості авансу за спірну квартиру сплатив грошові кошти в сумі 100 000,00 грн, що підтверджується доданою до позовної заяви розпискою. Вказані кошти були сплачені до моменту укладення шлюбу зі ОСОБА_3 за особисті кошти, набуті ним в результаті здійснення підприємницької діяльності за період 2020 року - перший квартал 2021 року. На підтвердження фінансової спроможності та джерел походження цих коштів Апелянт (Позивач) надано суду податкові декларації за 2020 та 2021 рік, з яких вбачається наявність у нього зазначеної суми. Тобто, вказаний авансовий платіж ОСОБА_1 сплатив за власні кошти, отримані та накопичені задовго до шлюбу, на які режим спільної власності не поширюється. Зазначає, що факт наявності у ОСОБА_1 , на момент сплати авансового платежу, особистих коштів у сумі 100 000,00 грн не спростовано Відповідачем, а розмір реального "чистого" доходу позивача судом не досліджувався. Тому, суд першої інстанції безпідставно не врахував зазначені докази. Щодо договору купівлі-продажу садового будинку від 21.05.2021 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2021, то на підтвердження джерел походження решти частини коштів, внесених за договором купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 надав договір купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1069 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1068. Загальна сума від продажу цих об`єктів нерухомості склала 301667,00 грн. За домовленістю колишнього подружжя про поділ спільного майна всі виручені кошти від продажу цієї нерухомості мали відійти саме ОСОБА_1 . Вважає, що ОСОБА_1 повністю доведений факт придбання спірної квартири за особисті кошти, відмінні від спільного майна подружжя.

В судове засідання окрім представниці відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси однієї із сторін захищала представниця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів первісної позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на зустрічну позовну заяву, відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень та інших заяв учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 203, 215, 220, 369, 626,627,628, 635, 657 ЦК України, ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61,63, 69, 71 СК України, п.п.23, 24, 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов виходив з того, що 09.04.2021 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб, який зареєстровано Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що складено відповідний актовий запис №130, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 09.04.2021 року. Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., та зареєстрованого в реєстрі за №1106, ОСОБА_6 продала та передала ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 купив та прийняв від ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до вищевказаного Договору купівлі-продажу вартість відчужуваного майна становить 386130,00 грн. Окрім цього, з Договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2021 вбачається, що дружина покупця - ОСОБА_3 дає свою згоду на укладення даного договору за ціну та на умовах їй відомих, про що свідчить її підпис на заяві, засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є. від 26.05.2021 року за реєстровим №1105; зміст даної заяви доведено до відома продавця. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву про визнання спірного майна його особистою приватною власністю, не зважаючи на придбання такого у період перебування у шлюбі з відповідачкою, посилаючись на те, що спірне майно було придбане ним за його особисті кошти. При цьому, позивач за зустрічним позовом стверджувала, що оскільки спірне майно придбано ОСОБА_1 у період перебування в шлюбі з нею, а також, оскільки вона також приймала участь у придбанні спірної квартири, то вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за нею права власності на частину спірної квартири. ОСОБА_1 , обгрунтовуючи мотиви визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , надав суду Договір про наміри №02/04 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2021 року, укладеного між ним та ОСОБА_6 , розписку про отримання авансу за таким договором, договір купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрований в реєстрі за №1069, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрований в реєстрі за №1068, а також податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020 рік. Щодо наданого позивачем за первісним позовом договору про наміри №02/04 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , суд приходить до наступного висновку. Зі змісту вищевказаного договору вбачається, що сторони домовились про намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 ; сторони домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу квартири не пізніше 01 червня 2021 року; сторони узгодили, що сума, за яку буде здійснено договір купівлі-продажу об`єкта становитиме 386130,00 грн.; на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеного об`єкта та своєї платіжної спроможності покупець передає, а продавець отримує аванс у розмірі 100000,00 грн. Так у Договорі про наміри сторони зобов`язалися не пізніше конкретного строку укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу нерухомого майна, визначили ціну договору та інші істотні умови. Отже, договір про наміри за своїм змістом та істотними умовами відповідає вимогам ст. 635 ЦК України, а тому є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. Ураховуючи вищенаведені положення цивільного законодавства у їх сукупності та взаємному зв`язку суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недотримання цієї вимоги закону, є нікчемним. Отже укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, який за своїм змістом є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним. Щодо наданих позивачем за первісним позовом договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1069 та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1068, суд прийшов до наступного висновку. Зі змісту вищевказаних договорів вбачається, що вартість проданих садового будинку та земельної ділянки за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с.Ков`ярі становить в їх сукупності 301667,00 грн. ОСОБА_1 , покликаючись на те, що він отримав від продажу спільного з ОСОБА_4 нерухомого майна 301667,00 грн., оскільки за їх домовленістю вся сума від продажу нерухомості відійшла саме ОСОБА_1 , всупереч ст.81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів на підтвердження цього. Щодо поданої ОСОБА_1 податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020 рік суд таку до уваги не бере, оскільки в такій містяться лише відомості про отримання доходу за звітний період, однак у такій не зазначається про суму витрат на ведення підприємницької діяльності, що не свідчить про отримання ОСОБА_1 за 2020 рік "чистого" доходу в розмірі 619176,00 грн. Судом встановлено, що спірну квартиру придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за згодою відповідача за первісним позовом, право власності на яку зареєстровано за позивачем за первісним позовом, проте, належність вказаного майна до особистої приватної власності позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не спростована, що є його процесуальним обов`язком. Отже, спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що заявлене у зустрічному позові до розподілу майно, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає розподілу між ними з урахуванням вартості спірного майна та часток кожного із подружжя у спільному майні, задовольнивши вимоги зустрічного позову в повному обсязі. При цьому, враховуючи те, що стороною відповідача за зустрічним позовом не надано до суду належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, то вимоги первісної позовної заяви не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, немає.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що позивач з відповідачкою з 09 квітня 2021 року перебувають у шлюбі, однак на даний момент сторони разом не проживають, спільного побуту не ведуть, втім шлюб не розірвано. 26.05.2021 року позивачем було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв.м., вартість якої склала 386130,00 грн., яку позивач вважає своєю особистою приватною власністю, адже хоча вона й була придбана у період шлюбу, але за його особисті кошти та зобов`язання щодо купівлі-продажу вказаної квартири виникли у позивача ще до моменту укладення шлюбу з відповідачкою. Вказував, що 02 квітня 2021 року між позивачем та громадянкою ОСОБА_6 укладено договір про наміри №02/04 щодо купівлі-продажу, предметом якого була квартира АДРЕСА_2 та відповідно до умов якого сторони домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу квартири не пізніше 01 червня 2021 року. На виконання п.5 договору про наміри, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу позивачем передано аванс у розмірі 100000,00 грн., про що складено відповідну розписку сторін. Зазначав, що вказаний авансовий платіж позивач сплатив за кошти, які він отримав до моменту укладення шлюбу, у результаті здійснення підприємницької діяльності, а також 21.05.2021 року ним та ОСОБА_4 (попередня дружина позивача) було відчужено нерухоме майно, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, на загальну суму 301667,00 грн.

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що між сторонами 09.04.2021 року було укладено шлюб та 26.05.2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , за згодою дружини ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що продане ОСОБА_1 та ОСОБА_4 майно було спільною сумісною власністю подружжя, відтак ОСОБА_1 отримав із загальної суми продажу половину грошових коштів - 150833,50 грн., якиї явно не вистачило на придбання спірного майна. Щодо наданої ОСОБА_1 податкової декларації зазначає, що така не містить жодних офіційних відміток контролюючого органу про її прийняття. Окрім цього, вказувала, що на платників єдиного податку - фізичних осіб не поширюються вимоги чинного законодавства щодо порядку визначення чистого доходу при сплаті єдиного податку, відтак, на думку представника позивача за зустрічним позовом, із задекларованих ОСОБА_1 619176,00 грн. може бути значна сума операційних видатків, а тому реальний дохід буде мінімальним. Щодо укладення ОСОБА_1 договору про наміри від 02.04.2021 року зазначала, що такий є нікчемним, оскільки такий мав бути нотаріально посвідченим. Окрім цього, зазначала, що 13.03.2021 року до укладення шлюбу ОСОБА_3 було позичено у борг 50000,00 грн. на оплату частини вартості спірної квартири, про що складено відповідну розписку, а також 21.05.2021 року нею було позичено у борг ще 140000,00 грн. з метою оплати частини вартості квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 09.04.2021 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб, який зареєстровано Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що складено відповідний актовий запис №130, що підтверджується Свіоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 09.04.2021 року.

Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., та зареєстрованого в реєстрі за №1106, ОСОБА_6 продала та передала ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 купив та прийняв від ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до вищевказаного Договору купівлі-продажу вартість відчужуваного майна становить 386130,00 грн.

Окрім цього, з Договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2021 року вбачається, що дружина покупця ОСОБА_3 дала свою згоду на укладення даного договору за ціну та на умовах їй відомих, про що свідчить її підпис на заяві, засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є. від 26.05.2021 року за реєстровим №1105, зміст даної заяви доведено до відома продавця.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву про визнання спірного майна його особистою приватною власністю та, зважаючи на придбання такого у період перебування у шлюбі з відповідачкою, посилається на те, що спірне майно було придбане ним за його особисті кошти.

При цьому, позивачка за зустрічним позовом стверджувала, що оскільки спірне майно придбано ОСОБА_1 у період перебування в шлюбі з нею, а також, оскільки вона також фінансово брала участь у придбанні спірної квартири, то вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за нею права власності на частину спірної квартири.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим та підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи мотиви визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , надав суду Договір про наміри №02/04 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2021 року, укладеного між ним та ОСОБА_6 , розписку про отримання авансу за таким договором, договір купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрований в реєстрі за №1069, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрований в реєстрі за №1068, а також податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020 рік.

Щодо наданого позивачем за первісним позовом договору про наміри №02/04 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , то слід вказати, що, незважаючи на те, що судом першої інстанції встановлено, що Договір про наміри №02/04 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2021 року (Т.1, а.с.15) є нікчемним, сторонами не оспорювалось та не спростовано отримання коштів ОСОБА_6 від ОСОБА_1 за розпискою від 02 квітня 2024 року у розмірі 100000,00 грн. (Т.1, а.с.16).

Проте, також, слід вказати і про те, що отримання коштів у позику ОСОБА_3 за розписками від 13.03.2021 року (Т.1, а.с.63) 50 тис. грн. та від 21.05.2024 (Т.1, а.с.68) 140 тис. грн. ОСОБА_1 по суті не оспорено. Будь-яких заяв, клопотань з приводу недійсності розписок не заявлено. Фактів отримання коштів ОСОБА_3 за розписками та внесення їх в рахунок плати за спірну квартиру в загальному розмірі 190000,00 грн. (що фактично складає половину вартості спірної квартири, та 50 тис. грн. зокрема як внесення половини коштів за згаданою розпискою), як і доводів відповідачки про повернення нею самостійно позичених коштів на даний час за розписками, не спростовано.

Щодо наданих позивачем за первісним позовом договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1069 та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ним та його попередньою дружиною ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідченого 21.05.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1068, то колегія суддів вважає, що такі докази в сукупності з доводами позивача ОСОБА_1 були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Зі змісту вищевказаних договорів вбачається, що вартість проданих садового будинку та земельної ділянки за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с.Ков`ярі становить в їх сукупності 301667,00 грн.

ОСОБА_1 , покликаючись на те, що він отримав від продажу спільного з ОСОБА_4 нерухомого майна 301667,00 грн., оскільки за їх домовленістю вся сума від продажу нерухомості відійшла саме ОСОБА_1 , всупереч ст.81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів на підтвердження цього.

Відтак, фактично кожен з сторін подружжя вніс свою частку вартості спірної квартири.

Щодо поданої ОСОБА_1 податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2020 рік суд першої інстанції таку до уваги правильно не взяв, оскільки в такій містяться лише відомості про отримання доходу за звітний період, однак у такій не зазначається про суму витрат на ведення підприємницької діяльності, що не свідчить про отримання ОСОБА_1 за 2020 рік "чистого" доходу в розмірі 619176,00 грн.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судом встановлено, що спірну квартиру придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами; при цьому кожен із сторін фактично мав вніс свою частку вартості такої; така придбана за згодою відповідачки за первісним позовом та належність вказаного майна до особистої приватної власності позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у цій справі не доведено.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, позивачем за первісним, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не спростована, що є його процесуальним обов`язком.

Крім цього, з пояснень представниці позивача за первісним позовом вбачається, що ОСОБА_1 було розірвано попередній шлюб з ОСОБА_7 19.12.2020 року.

Відтак, зважаючи на розірвання попереднього шлюбу позивачем у грудні 2020 року, народження у сторін подружжя дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 (Т.1 свідоцтво про народження а.с. 165), слід вважати, що сторони ще до укладення шлюбу проживали однією сім`єю як чоловік та жінка (з грудня 2020 року) і вказане також додатково дає підстави стверджувати про спільне бажання сторін придбати для своєї сім`ї та майбутньої спільної дитини житло та збір та накопичення для цього коштів не лише за період шлюбу, який тривав до укладення договору купівлі-продажу квартири незначний період, а й до того. Вказане додатково підтверджується переписками сторін у месенджері, які містяться в матеріалах справи.

Отже, слід вважати, що спірне нерухоме майно придбане подружжям спільно, під час перебування у шлюбі, в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах, що правильно встановлено судом першої інстанції із задоволенням зустрічного позову та відмовою у первісному.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П.Крайник

М.М. Шандра