Справа № 503/1168/23
Провадження № 2/503/133/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

представника відповідача приватного виконавця Качурки В.В. адвоката Другакова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнутого,

встановив:

Позивач подав до суду вище вказану позовну заяву посилаючись на ті обставини, що 26.05.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 10242 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором та плати за вчинення даного виконавчого напису в загальному розмірі 14616,27 грн. У виконавчому написі зазначено, що ОСОБА_1 є боржником за Кредитним договором № 002-15001-010313 від 01.03.2013 року, укладеним із АТ «Дельта Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Однак, позивач вважає згаданий вище виконавчий напис таким, що був вчинений з порушенням принципу безспірності, оскільки кредитні зобов`язання за згаданим договором щодо сплати ним банку кошів були виконані, а відтак вважав кредит закритим; в свою чергу сам виконавчий напис було видано за кредитним договором, який не був посвідчений нотаріально. 17.08.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. відкрито виконавче провадження № 69667688 на підставі вище вказаного виконавчого напису № 10242, виданого 26.05.2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості в сумі 14616,27 грн. Окрім того 17.08.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 69667688 в зв`язку з стягненням та перерахуванням у повному обсязі заборгованості за виконавчим написом № 10242, виданим 26.05.2021 року. При цьому, позивач посилається на те, що 06.05.2023 року набрав чинності Закон України № 3048-ІХ, яким були внесенні зміни до Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ним передбачено заборону відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинених на кредитних договорах, які не посвідчені нотаріально. У зв`язку з чим повивач для захисту своїх прав змушений пред`явити до відповідачів відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 10242 від 26.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» грошових коштів в сумі 14616,27 грн. Також позивач просить стягнути на свою користь з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» безпідставно набуті кошти в сумі 14616,27 грн заборгованості за виконавчим написом та 1073,60 грн судового збору за подання позову, а з відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. 1461,27 грн виконавчого збору та 369,00 грн мінімальних витрат виконавчого провадження.

15.09.2023 року ухвалою суду (а.с.19-21) було відкрите провадження у даній справі із проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів у третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. Одночасно роз`яснено відповідачам і третій особі їх права протягом, відповідно, п`ятнадцяти та десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати на адресу суду, відповідно, відзив на позов та пояснення, а відповідачам також право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. не скористалися своїми процесуальними правами учасників справи, а саме в установлений судом процесуальний строк, відповідно, відзив на позовну заяву (відзив) та письмове пояснення не подали.

25.10.2024 року представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 адвокат Другаков Д.О. подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.46-48), в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву посилався на те, що вимоги позивача до нього є безпідставними, оскільки отримавши від стягувача заяву про примусове виконання рішення з оригіналом виконавчого напису, не мав жодної правової підстави не відкривати виконавче провадження та не стягувати заборгованість із боржника. Про зазначене боржник був повідомлений шляхом направлення йому засобами поштового зв`язку постанови про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановами про стягнення з боржника основної винагороди та мінімальних витрат виконавчого провадження. Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що після ухвалення рішення ним будуть надані докази понесених судових витрат.

02.11.2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив (а.с.55-57), в якій заявлено позицію аналогічну викладеній у змісті позову.

09.11.2023 року представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 адвокат Другаков Д.О. подав до суду заперечення (а.с.60), у якому він підтримав поданий ним раніше відзив на позов та зазначив, що позивачем у відповіді на відзив не наведено аргументів, які б заперечували аргументи наведені у відзиві.

23.05.2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання від 17.05.2024 року (а.с.128-131), в якому просив суд з врахуванням співмірності та розумності судових витрат відмовити у стягненні з нього на користь відповідача приватного виконавця понесених останнім судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 20000 грн, як безпідставні.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання позивач був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-6, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення № 932 про вручення йому 21.09.2024 року рекомендованого поштового відправлення № 949 із судовою повісткою, яке надсилалось судом на його адресу зазначену ним у змісті всіх заяв поданих ним у даній справі, зокрема у змісті його заяв по суті позовній заяві та відповіді на відзив. При цьому 21.11.2023 року позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.68), в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання відповідач був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.2 ст. 128 ЦПК України , шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету цієї особи 27.08.2024 року, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного документа (а.с.142).

Відповідач приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.2 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, як шляхом доставлення судової повістки 27.08.2024 року до його електронного кабінету особи так і шляхом доставлення судової повістки 27.08.2024 року до електронного кабінету його представника адвоката Другакова Д.О., про що свідчать відповідні довідки про доставку електронних документів (а.с.143-144).

Представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 адвокат Другаков Д.О., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, в судовому засіданні просив суд відмовити задоволенні позову пред`явленого до приватного виконавця посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, відзначивши, що у приватного виконавця не було підстав не виконувати виконавчий напис нотаріусу, а саме виконавче провадження було відкрите 17.08.2022 року, тобто до Закону України № 3048-ІХ, тому в діях приватного виконавця відсутнє порушення. Також зазначив, що за практикою Верховного Суду приватний виконавець не є належним відповідачем за позовами про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Окрім того просив суд стягнути з позивача на користь свого довірителя понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн, згідно відповідного клопотання (а.с.101-102).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання своєчасно повідомлялася належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.4 ст. 128 ЦПК України за адресою її місця знаходження, зазначеною позивачем в позовній заяві на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, про що свідчать в сукупності відомості з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» про результат надсилання рекомендованого поштового відправлення № 701 та саме рекомендоване поштове відправлення № 701 із судовою повісткою, яке повернуте поштою до суду неврученим із відміткою у довідці Ф.20 про відсутність адресата за вказаною адресою. Водночас у Єдиному реєстрі нотаріусів, які знаходяться у публічному доступі, відсутні відомості щодо такого нотаріуса, зокрема відомості про його місцезнаходження.

Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Заслухавши думку представника відповідача, який з`явився в судове засідання, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

26.05.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна вчинила виконавчий напис № 10242 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором та плати за вчинення даного виконавчого напису в загальному розмірі 14616,27 грн. У виконавчому написі зазначено, що ОСОБА_1 є боржником за Кредитним договором № 002-15001-010313 від 01.03.2013 року укладеним із АТ «Дельта Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», що підтверджується копією відповідного виконавчого напису (а.с.8).

17.08.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеславом Вікторовичем відкрито виконавче провадження № 69667688 на підставі вище вказаного виконавчого напису № 10242, виданого 26.05.2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості в сумі 14616,27 грн, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.9).

Нормативно-правове застосування:

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

В свою чергу ст. 87 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII (надалі за текстом Закон) передбачає, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону (в редакції чинній на час вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису), нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Зміст виконавчого напису повинен відповідати вимогам ст. 89 Закону України «Про нотаріат».

Вчинення виконавчого напису здійснюється в порядку, передбаченому главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі за текстом Порядок).

Зокрема, згідно з Порядком, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій мають бути зазначені необхідні відомості про стягувача та боржника; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Висновки суду

щодо безспірності заборгованості про яку йдеться у оспорюваному виконавчому написі:

Згідно підпунктів 3.2. і 3.5. пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до підпункту 5.1. пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку, виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

При цьому, згідно підпунктів 6.1. і 6.2. пункту 6 глави 16 розділу ІІ Порядку, за заявою кредитора розмір суми, яка підлягає стягненню за виконавчим написом, може бути встановлений з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору.

Відповідно до підпунктів 7.1. і 7.3. пункту 7 глави 16 розділу ІІ Порядку, у справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису.

Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов`язання повертаються стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса.

Згідно із пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Із підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку слідує, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

За змістом вищевказаних норм права на підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора, тобто нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх.

Зокрема, документом, що підтверджує цей факт, є отримання боржником вимоги стягувача щодо усунення порушень зобов`язання з підписом боржника про його отримання, що свідчить про ознайомлення боржника з поданою вимогою.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 201/4198/17 і від 09 вересня 2020 року у справі № 202/2506/17-ц з подібних правовідносин.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) та застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 202/2506/17-ц (провадження № 61-35277св18).

Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною (висновок застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 755/14101/16-ц (провадження № 61-29842св18).

щодо надіслання вимоги про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором:

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положенням ч.2 і 3 ст. 83 ЦПК України встановлено процесуальні обов`язки позивача подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Крім того, пункт 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України передбачає обов`язок учасників справи подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Отже, при вирішенні спору з приводу правомірності вчинення виконавчого напису іпотекодержатель має довести, що він направив на адресу іпотекодавця, зазначену у договорі іпотеки, вимогу про усунення порушень (висновок застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 359/4435/19 (провадження № 61-527св21).

Не отримання позивачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Позивач не мав можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Аналогічний висновок застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18)

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надіслання і отримання позивачем ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень зобов`язання, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості оспорити вимогу кредитора або ж виконати її, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення.

щодо нотаріального посвідчення кредитного договору, як підстави для видання виконавчого напису:

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Установлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 26.05.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису), «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» суду не було надано доказів того, що Кредитний договір № 002-15001-010313 від 01.03.2013 року укладений із АТ «Дельта Банк» (а.с.7 на звороті) був нотаріально посвідчений, оскільки зі змісту останнього вбачається його вчинення у простій письмовій формі. При цьому, зміст копії виконавчого напису (а.с.8) також не вказує на зазначене.

Укладений кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічні висновки застосовані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) і від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19).

У зв`язку з чим суд вважає, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом без дотримання вимог, передбачених ст. 88 Закону, глави 16 розділу ІІ Порядку та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що оспорюваний виконавчий напис (а.с.8) вчинений на окремому спеціальному бланку нотаріальних документів, а не на оригіналі документа чи його дублікаті, що є порушенням вимог ст. 87 Закону та підпункту 5.1. пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку що позов в частині визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, підлягає задоволенню, оскільки: доводи позивача в частині щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, знайшли своє підтвердження, так як: на час вчинення спірного виконавчого напису був відсутній факт безспірності суми заборгованості за кредитним договором; вимогу про усунення порушень виконання зобов`язань позивачу не надсилали ні відповідач, ні нотаріус, доказів іншого матеріали справи не містять; кредитний договір № 002-15001-010313 від 01.03.2013 року, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально.

щодо позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Фінансової компанії «Кредит-Капітал» коштів, утриманих з позивача за зазначеним вище виконавчим написом нотаріуса, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Позивач просить стягнути на його користь з відповідача ТОВ ФК «Кредит-Капітал» 14616,27 грн., як безпідставно стягнуті з нього кошти.

Судом встановлено, що в межах виконавчого провадження № 69667688 приватним виконавцем 01.06.2023 було прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. На виконання цієї постанови здійснювалось відрахування з доходів ОСОБА_1 . Згідно постанови про зняття арешту з коштів (а.с.14) від 17.08.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. знято арешт з усіх рахунків, що належать ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що заборгованість за виконавчим документом, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження стягнуто та перераховано у повному обсязі. Постановою приватного виконавця від 17.08.2023 року закінчено виконавче провадження.

Ураховуючи, що цим рішенням суд визнає оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, між сторонами виникли також спірні правовідносини, які регулюються нормами статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

При цьому, обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові КЦС ВС від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, у зв`язку із визнанням виконавчого напису нотаріуса № 10242 від 26.05.2021 року таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави набуття відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» грошових коштів у сумі 14616,27 грн., що стягнуті з позивача в межах виконавчого провадження під-час примусового виконання цього виконавчого напису.

Відтак, суд приходить до висновку що позовна вимога про стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» безпідставно стягнутих грошових коштів в частині розміру 14616,27 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

щодо позовної вимоги про стягнення з приватного виконавця Качурки В.В. виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця та суми мінімальних витрат виконавчого провадження, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Позивачем ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. про стягнення з нього виконавчого збору/основної винагородив в розмірі 1461,27 грн. та суми мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 369,00 грн.

Згідно положень ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно із статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, в силу положень частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

У відповідності до положень п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Абзац 1 частини 1 статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає наступні наслідки закінчення виконавчого провадження: арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

З наведених вище норм вбачається, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження це збори, які були стягнуті з позивача у зв`язку із процедурою здійснення приватним виконавцем примусового виконання спірного виконавчого напису. Їхнє стягнення відбувається в порядку і на підставі, визначених нормами ЗУ «Про виконавче провадження», та не обумовлене наявністю чи відсутністю договірних/ зобов`язальних/ цивільних відносин між позивачем і Фінансовою компанією. Підставою стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження було не саме по собі вчинення/існування/чинність виконавчого напису чи кредитного договору, а відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого напису та здійснення виконавчих дій. У зв`язку із чим, до таких правовідносин неможливо застосувати ст. 1212 ЦК України.

За змістом ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду у порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справах №921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18) та №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), від 28.11.2018 у справі №2-01575/11 (провадження №14-425цс18), від 13.03.2019 у справі №545/2246/15-ц (провадження №14-639цс18), від 03.04.2019 у справах №370/1288/15 (провадження №14-612цс18) та 10.04.2019 у справі №766/740/17-ц (провадження №14-664цс18).

Отже, наведене свідчить про те, що питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31.03.2021 у справі № 296/7644/17.

Відомості щодо звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження (17.08.2022 17.08.2023) в матеріалах справи відсутні, сам позов до суду був поданий ОСОБА_1 вже після закінчення виконавчого провадження № 69667688, а саме 13.09.2023 року (а.с.2), а відтак відсутні будь-які підстави, за яких суд міг би встановити факт порушення приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, виконавче провадження № 69667688 було відкрите 17.08.2022 року (а.с.9), тобто до набрання чинності і навіть самого прийняття Закону України № 3048-ІХ від 11.04.2023 року, тому в діях приватного виконавця відсутнє порушення пункту 102 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про виконавче провадження» щодо заборони відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинених на кредитних договорах, які не посвідчені нотаріально, так як такої заборони на час винесення 17.08.2022 року постанови про відкриття виконавчого провадження № 69667688 не існувало.

В той же час, спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається на особу, яка зверталася за виконавчим написом та його примусовим виконанням. Приватний виконавець може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19) та від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17 (провадження № 61-18790св19).

Ураховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. безпідставно набутих коштів в розмірі 1830,27 грн (виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження) задоволенню не підлягають, оскільки приватний виконавець не є належним відповідачем за позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а позов про стягнення з цього відповідача грошових коштів пред`явлено до нього в розмірі 1830,27 грн пред`явлено безпідставно.

щодо розподілу судових витрат

судового збору:

При поданні до суду позовної заяви у даній справі позивач ОСОБА_1 поніс витрати на сплату судового збору за подання до суду позовної заяви ( пред`явленої до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал») в розмірі 1073,60 грн, що підтверджує квитанція № 0.0..1 видана АТ КБ «ПриватБанк» 13.09.2023 року (а.с.1) та зміст позовної заяви (а.с.4).

Позовна заява подана позивачем ОСОБА_1 містить позовні вимоги до двох відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В.

Питання про відкриття провадження у даній справі та про відстрочення позивачу ОСОБА_1 сплати судового збору за подання до суду позовної заяви ( позовної вимоги пред`явленої до відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В.) до ухвалення судового рішення у справі були вирішенні 15.09.2023 року.

В свою чергу 18.09.2023 року Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в своїй постанові у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23) зробила, серед інших, висновок про те, що норми ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» не містять норм, які б дозволяли зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору у меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги до кількох відповідачів в одному позові. Відтак, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача має обраховуватися окремо.

За загальними правилами, передбаченими ч.1 і ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з викладеним суд вважає необхідним стягнути з ТОВ ФК «Кредит-Капітал» понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073,60 грн, а на виконання вимог ст. 133, 141 ЦПК України та ст. 4 і 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI з позивача ОСОБА_1 в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн за позовною вимогою пред`явленою ним до відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. сплату якого судом при відкритті провадження у даній справі було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, а за результатом ухвалення останнього в її задоволенні відмовлено.

витрат на професійну правничу допомогу:

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно абзаців 1 і 2 ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

30.04.2024 року до суду поштою надійшло клопотання представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 адвоката Другакова Д.О. від 26.04.2024 року (а.с.101-102) про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2020 року справа № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18).

18.10.2023 року між приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» було укладено договір про надання юридичних послуг № 18/10/23 (а.с.104-107), згідно пунктів 1.1 і 3.2 якого згадані послуги надаються під час розгляду Кодимським районним судом Одеської області справи № 503/1168/23 за позовом ОСОБА_1 за яку замовник сплачує виконавцю фіксовану вартість в розмірі 20000 грн в незалежності від кількості витрачених останнім годин на їх надання.

Відповідно до копії акту прийому-передачі наданих послуг від 26.04.2024 року до договору про надання юридичних послуг № 18/10/23 від 18.10.2023 року (а.с.103) послуги за відповідним договором були надані Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» та отримані приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. При цьому, згідно копій рахунку на оплату № 224 від 29.12.2023 року Адвокатського об`єднання «ГЛОРІЯ ЛЕКС» (а.с.108) та платіжної інструкції № 338 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 29.12.2023 року (а.с.109), приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. було сплачено АО «ГЛОРІЯ ЛЕКС» суму в 20000 грн, як оплату наданої йому правничої допомоги у Кодимському районному суді Одеської області справі за позовом ОСОБА_1 , тобто даним відповідачем були фактично понесенні судові витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц та Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2020 року справа № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18).

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а адвокатом Другаковим Д.О. надані послуги, які перелічені в копії акту прийому-передачі наданих послуг від 26.04.2024 року до договору про надання юридичних послуг № 18/10/23 від 18.10.2023 року (а.с.103), а також адвокат Другаков Д.О. здійснював представництво цього відповідача в судовому засіданні 28.10.2024 року беручі в ньому участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Таким чином матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. послуг адвоката та фактичного понесення ним витрат на оплату цих послуг в розмірі 20000 грн.

23.05.2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання від 17.05.2024 року (а.с.128-131), яке суд фактично оцінює як клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку передбаченому ч.5 ст. 137 ЦПК України, в якому просив суд з врахуванням співмірності та розумності судових витрат відмовити у стягненні з нього на користь відповідача приватного виконавця понесених останнім судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 20000 грн, як безпідставні.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19; пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Водночас у пункті 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 відзначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

У пунктах 21-22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.4 і 8 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

В постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 наголошено на тому, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд звертає увагу на ту обставину, що договір про надання правничої допомоги приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» в умовах було узгоджено фіксований розмірі вартості наданих юридичних послуг в сумі 20000 грн було укладено 18.10.2023 року, а оплату цих послуг здійснено 29.12.2023 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» від 3 листопада 2022 року № 2710-IX, з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений у розмірі 2589 гривень, а для працездатних осіб - 2684 гривні.

Водночас ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» від 3 листопада 2022 року № 2710-IX, з 1 січня 2023 року встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 6700 гривень; а у погодинному розмірі - 40,46 гривні.

Таким чином заявлений представником позивача до стягнення розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн перевищує більше ніж у сім з половиною рази місячний прожитковий мінімум для працездатних осіб.

В свою чергу сам визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн дорівнює майже трьом мінімальним заробітним платам у місячному розрахунку та більше ніж 494 годинам оплати праці в погодинному розрахунку, згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік».

Згідно ч.5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, виходячи з конкретних обставин справи суд не вважає фактично понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмір 20000 грн завищеним, неспівмірними та/або не розумними, оскільки адвокатом наданий значний обсяг роботи, зокрема участь в судовому засіданні. При цьому суд звертає увагу, що хоча розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн є дійсно значним, але самі послуги з правничої допомоги надавалися адвокатом з огляду на свою компетентність, рівень здібностей та ризик недосягнення результату очікуваного для замовника послуги, що в свою чергу може мати негативний вплив на професійну репутацію адвоката.

Також суд бере до уваги те, що відзив на позовну заяву (відзив) адвокатом Другаковим Д.О. був поданий 25.10.2024 року і це дозволяло позивачу ОСОБА_1 звернути увагу як на позицію відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. щодо пред`явленого до нього позову так і на вже саму участь у справі адвоката, який надає професійну правничу допомогу, а також давало позивачу ОСОБА_1 підстави обрати більш виважену правову позицію у справі, зокрема стосовно можливого зменшення розміру заявлених вимог, залишення частини позовних вимог без розгляду, відмови від частини позовних вимог тощо. Згідно першого речення ч.3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однак, таких процесуальних дій позивач ОСОБА_1 не вжив. Натомість 02.11.2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій підтвердив свою правову позицію щодо задоволення пред`явленого ним позову в повному обсязі. Тому 09.11.2023 року представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 адвокат Другаков Д.О. подав до суду заперечення, після чого лише 29.12.2023 року відповідач приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. здійснив оплату послуг за договором, а акт прийняття-передачі наданих послуг був складений між ними лише 26.04.2024 року з подальшим надісланням до суду клопотанням про відшкодування цих витрат. Тому суд вважає, що у відповідача ОСОБА_1 було достатньо процесуальних можливостей і часу для попередження для себе негативних процесуальних наслідків за результатом судового розгляду.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу пункт 3 ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Ураховуючи зазначене вище суд вважає, що з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати на професійну правничу допомогу саме в заявленому розмірі 20000 грн.

Керуючись ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»; код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 35234236, адреса місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корп. 28 та приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича; адреса місцезнаходження: 65039, м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 12-А, офіс 410; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна; адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнутого задовольнити частково.

Визнати виконавчий напис № 10242, вчинений 26.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості у розмірі 14616,27 грн таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані в порядку примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 26.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною, зареєстрованого в реєстрі за № 10242, в межах виконавчого провадження № 69667688, в сумі 14616 (чотирнадцять тисяч шістсот шістнадцять) грн 27 коп.

В задоволенні іншої частини позову пред`явленого до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 29.10.2024 року.

Суддя Д.В. Вороненко