Номер провадження: 22-ц/813/2868/24
Справа № 505/2249/22
Головуючий у першій інстанції Івінський О.О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апелянт ОСОБА_3

представник апелянта- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кресюна Василя Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Івінського О.О., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 04 вересня 2022 року звернулась до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати за нею, право приватної власності на 23/100 частини житлового домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1391 кв.м., який складається з саманного житлового будинку літ. «А» житловою площею 61,2 кв.м., глиноплетевого будинку літ. «Б» житловою площею 37, 4 кв.м., глиноплетевого будинку літ. «В» житловою площею 24,5 кв.м., глиноплетевого будинку літ. «Г» житловою площею 11,9 кв.м., літніх кухонь літ. «З» і літ. «Д», сараїв літ. «з», літ. «М», літ. «Ф», літ. «д», літ. «Е», літ. «Л», літ. «С», літ. «П», літ. «Ж-1», погребу літ. «під Е», вбиралень літ. «Я» та літ. «Ц», огорож № 1-3.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали письмову угоду про те, що позивачка придбала, а відповідачка продала їй за 5500,00 доларів США 23/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 (який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Договором дарування частини житлового домоволодіння від 28.07.2000, який зареєстрований у Котовському МБТІ 11.03.2002 за № 188, та остання зобов`язалась оформити цю угоду в нотаріальному порядку після оформлення речових прав на земельну ділянку за цією ж адресою. Однак, ОСОБА_2 відмовляється оформляти цю угоду в нотаріальному порядку, стверджуючи при цьому, що вона частину вищевказаного будинку продала їй ще в 2018 році, чим виконала на її думку свої зобов`язання в повному обсязі, та йти до нотаріуса їй не має необхідності, що призвело до неможливості оформлення вищевказаної угоди в нотаріальному порядку. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що ОСОБА_1 не уклала своєчасно договір купівлі-продажу у відповідності із вимогами ст. 657 ЦК України, оскільки була впевнена, що відповідачка ОСОБА_2 виконає свої зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, але фактично між позивачкою та відповідачкою по справі відбувся договір купівлі-продажу вище вказаного нерухомого майна, так як позивачка по справі сплатила обумовлену з відповідачкою вартість нерухомого майна, про що свідчить письмова розписка, та прийняла його: отримала ключі від будинку та почала ним користуватися і розпоряджатися як власник.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Кресюн Василь Андрійович, який діє в інтересах ОСОБА_3 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2023 скасувати у повному обсязі та постановити по справі нову постанову суду, якою в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення постановлено з явним грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що як і у 2018 так і зараз, на земельну ділянку площею 1391 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 відсутній кадастровий номер та право власності на вказану земельну ділянку, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту написання розписки від 24.09.2018 були позбавлені можливості укладення договору купівлі продажу 23/100 частин домоволодіння, через відсутність права власності та кадастрового номеру.

ОСОБА_1 скрила від суду про те, що нею без дозволу ОСОБА_3 та відповідних державних органів та дозволів, незаконно здійснила 2 капітальні прибудови, а тому навмисно не залучила до участі у справі як відповідача, або третьої особи, яка зацікавлена у розгляді справи, - ОСОБА_3 , чим порушила його процесуальні права по справі та права співвласника домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1391 кв.м..

Щодо явки сторін.

Сторони крім представника апелянта, не з`явились в судове засідання хоча були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, заяв про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду на підставі наявних достатніх матеріалів справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Щодо порушення прав ОСОБА_3 оскаржуваним судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає (частини перша, друга статті 362 ЦК України).

Згідно статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування за земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником 30/100 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, апеляційний суд вважає що у вказаній справі права ОСОБА_3 є порушеним у зв`язку з тим, що його не було залучено до розгляду справи у вказаній справи, оскільки він є співвласником спірного домоволодіння.

Щодо суті спору апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що 24 вересня 2018 року позивачка придбала у відповідачки ОСОБА_2 23/100 частини житлового домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1391 кв.м. за 5500,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 24.09.2018.

Як вбачається з копії договору дарування частини житлового домоволодіння від 28 липня 2000 року 23/100 частини житлового домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1391 кв.м. ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_6 .

Суд задовольнивши позовні вимоги вважав, що в результаті укладення вищевказаної розписки щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку позивачка набула право на вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку не посвідчувався та не укладався.

Тому суд вважає, що позивачка була позбавлена можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку.

Проте апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 стаття 12 ЦПК України).

За частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Так, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, у справі № 363/230/18.

Судова колегія зазначає, що сторона позивача не довела факту безповоротного ухилення ОСОБА_2 з моменту отримання грошей за будинок від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України.

На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом дванадцяти років з часу укладення договору, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору.

Доводи позивачки про те що відповідач відмовляється з`являтися до нотаріальної контори, не заслуговують на увагу та не доводять обставин, необхідних для визнання правочину дійсним.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 221/5196/16-ц.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторона позивача реалізувало своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 є власником 30/100 спірного домоволодіння, в силу вимог ст. 362 ЦПК України, мав переважне право перед іншими на придбання частки домоволодіння, а тому визнання дійсним договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та права власності в порядку на 23/100 частин домоволодіння за ОСОБА_1 порушують його права, як співвласника домоволодіння. Тому судова колегія погоджується з доводами апелянта в цій частині.

З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко