Справа № 308/4145/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Джуги С.Д.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Іван Олексійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року (головуючий суддя Данко В.Й., повний текст рішення складено 23.07.2024) у справі №308/4145/24 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха І.О., звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради, в якому просила про визнання за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх доводів позивачка посилалась на те, що вона, згідно договору дарування від 02.09.2004. є власником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що її мати у 2010 році завершила реконструкцію вказаної квартири, яка проводилася у встановленому законом порядку на підставі отриманих дозвільних документів, а саме дозволу на виконання будівельних робіт №2691, виданого ОСОБА_2 Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області, рішенням Ужгородської міської ради від 14.05.2008 №180 та погодженням техніко-економічних показників квартири АДРЕСА_2 від 01.12.2008.

Між тим, власниця квартири в силу свого юного віку не змогла ввести об`єкт в експлуатацію після його реконструкції, адже у 2010 році позивачці було 15 років. Відтак всі дозвільні документи були видані на ім`я ОСОБА_2 матері позивачки.

Разом з тим зазначає, що на підставі дозвільних документів, які видавались до набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», неможливо внести дані для введення об`єкта в експлуатацію через зовсім інший формат реквізитів у нових дозволах на проведення будівельних робіт.

Як наслідок, на переконання позивачки, склалася ситуація, коли новий дозвіл на будівництво отримати не можна через відсутність документу на земельну ділянку, а отримання землі під житловою квартирою не передбачено чинним законодавством, що унеможливлює введення в експлуатацію житлової квартири після її реконструкції, проведеної згідно вимог чинного та той час законодавства.

Тому позивачка вважає, що її право підлягає судовому захисту шляхом його визнання, оскільки такий спосіб захисту має призвести до введення будинку в експлуатацію на підставі рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції встановив, що реконструкція відповідної квартири з розширенням у дворі загального користування, яка повністю завершена, проводилася на підставі дозвільних документів, затвердженої містобудівної документації та за згодою співкористувачів. Натомість спір стосується процедури прийняття об`єкта будівництва до експлуатації. При цьому позивачка будь-яких відмов від органу архітектурно-будівельного контролю не отримувала, оскільки із зазначеним питанням до компетентного суб`єкта не зверталася. Право власності позивачки на квартиру, в якій дозволено провести реконструкцію, не оспорюється відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення позову, бо в судовому порядку підлягає захисту порушене право.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

На вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Колотуха І.О., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 88,9 м.кв., житловою 54,2 м.кв.

Зазначає, що згідно витягу про реєстрацію в реєстрі правочинів обдарованою значиться ОСОБА_3 . Відповідні зміни було внесено реєстратором в реєстрі речових прав та виправлено власником майна з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 ..

Однак, через помилку БТІ та той факт, що позивачка по справі була неповнолітньою, у 2008 році при виготовленні документів на реконструкцію квартири власником та забудовником вказувалась мати позивачки ОСОБА_2 .

Стверджує, що у зв`язку з наведеним позбавлена можливості подати документи на введення квартири в експлуатацію, оскільки дозвільні документи виготовлені на її матір ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

На апеляційну скаргу позивачки Ужгородською міською радою подано відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що чинним законодавством також встановлено відповідну процедуру прийняття в експлуатацію реконструйованих об`єктів нерухомості, тоді як суд не може замінювати собою інші компетентні органи, до повноважень вирішення яких віднесено вказане питання. При цьому, як вірно було з`ясовано судом першої інстанції, позивачка замість вжиття заходів по введенню об`єкта будівництва в експлуатацію після його реконструкції відразу звернулася до суду.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки приймає участь в іншому судовому засіданні. Зважаючи на те, що позиція Ужгородської міської ради апеляційному суду відома, оскільки викладена у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла таких висновків.

Застосовані норми права

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі N 760/21223/17-ц.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02.09.2004 №1-2491 (а.с. 13, 14).

Згідно з договору дарування загальна площа квартири АДРЕСА_4 , а житлова площа 20,70 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №180 від 14.05.2008 «Про надання дозволів на будівництво, реконструкцію, добудову, проектування», надано дозвіл ОСОБА_2 (матері позивачки) проводити реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , з розширенням у дворі загального користування за згодою співкористувачів (а.с.12).

На заяву матері позивачки 31.12.2008 Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області ОСОБА_2 було надано дозвіл на виконання будівельних робіт, відповідно до проектної документації, затвердженої та зареєстрованої наказом забудовника №1 від 15.12.2008, рішення міськвиконкому Ужгородської МР №180 від 14.05.2008, та погодженої головним архітектором м. Ужгорода від 01.12.2008. (а.с.11)

Строк дії дозволів було визначено у два роки.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 15.05.2023 загальна площа становить 88,90 кв.м., житлова площа 54,2 кв.м., допоміжна 34,7 (а.с.6).

В технічному паспорті відображено таке: «різниця в загальній та житловій площі квартири виникла за рахунок реконструкції з розширенням власної квартири, проведеної за згодою співкористувачів, згідно з рішенням Ужгородської міської ради №180 від 14.05.2008. Дозвіл на виконання будівельних робіт №2691 від 31.12.2008, виданий Інспекцією ДАБК у Закарпатській області… Підлягає узаконенню» (а.с.8).

Згідно з експертним висновком за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження №Д-19/24 від 06.05.2024, приміщення за адресою АДРЕСА_3 є повністю завершене реконструкцією (а.с.59-74).

Відповідно до Висновку Експерта у квартирі було проведено реконструкцію, за якою за рахунок кімнати квартири до реконструкції облаштовується вітальня, санвузол залишається в тому ж місці, а за рахунок коридору облаштовується тамбур. Нова кухня облаштовується за рахунок добудови, а на місці кухні запроектовано сходову клітку на другий поверх. Також встановлено, що мансардний поверх будується в межах нової конфігурації першого поверху. Там влаштовуються три приміщення, а саме: кімната, кімната, сходи.

Згідно висновку експерта встановлено, що за фактичним станом будівля забудована не виходячи за межі проектних рішень (а.с.61-62) .

Відповідно до приміток у технічному паспорті, виготовленому станом на 11.08.2023, реконструкція квартири АДРЕСА_1 завершена 29.12.2010 (а.с.86).

Мотиви апеляційного суду

Апеляційним судом встановлено, що на момент отримання позивачами дозволу на виконання будівельних робіт - рішення виконкому №180 від 14.05.2008 - діяв Закон України «Про планування і забудову територій», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011, що набрав чинності 12.03.2011.

Статтею 5 ЦК України встановлена дія актів цивільного законодавства у часі. Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

В даному випадку, дозвіл на виконання будівельних робіт №180 від 14.05.2008 було видано раніше, ніж набрав чинності Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про планування і забудову територій», що діяв на момент видачі дозволу.

За змістом ч. 14 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій», (Дозвіл на будівництво об`єктів містобудування) право на початок виконання будівельних робіт виникає з моменту одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Стаття 29 Закону України «Про планування і забудову територій» («Дозвіл на виконання будівельних робіт») не передбачає обов`язку замовника письмово інформувати про початок будівельних робіт.

Відповідно до положень п. 1 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008 № 509-VI дозвіл на виконання будівельних робіт, отриманий до набрання чинності підпунктів, вказаних у першому реченні цього пункту, зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а щодо об`єктів містобудування, будівництво яких розпочато, - до завершення їх будівництва.

Матеріалами справи підтверджено, що за наданим дозволом на виконання будівельних робіт №180 від 14.05.2008 позивачами були розпочаті будівельні роботи об`єкту містобудування щодо реконструкції власної квартири, які були завершені у грудні 2010 року.

Отже, дозвіл на виконання будівельних робіт від 14.05.2008, який отримано до набрання чинності підпунктів, вказаних у першому реченні пункту 1 Прикінцевих положень Закону № 509-VI, зберігав чинність щодо об`єкта містобудування, будівництво якого розпочато до завершення його будівництва.

Надалі, відповідно до п. 2 Перехідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 8 Перехідних положень вказаного Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим законом, є чинними до завершення будівництва об`єкта.

За таких обставин встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт №180 від 14.05.2008, що отриманий матір`ю позивачки до набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», є чинним до завершення будівництва об`єкта.

Судовою колегією встановлено, що до матеріалів справи позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що питання прийняття в експлуатацію спірної квартири було предметом розгляду компетентного державного органу, а відтак позивачем не дотримано процедуру реєстрації декларації про введення об`єкта в експлуатацію.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Наведений висновок узгоджуються з правовим висновками Верховного Суду, у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Оскільки позивач не зверталась до компетентного державного органу з приводу введення об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку, це питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, яким не приймалося відповідне рішення з даного питання, а одразу звернулися до суду з позовом про визнання права власності, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Надання дозволу на реконструкцію квартири матері позивачки, як законному представнику неповної власниці квартири, а також неможливість реєстрації, за твердженням представника позивача, в електронному вигляді декларації про готовність до експлуатації об`єкту, не може бути підставою для звернення безпосередньо до суду з вимогою про визнання права власності на реконструйований об`єкт нерухомості без попереднього звернення до компетентного суб`єкта.

Позивачка до органу архітектурно-будівельного контролю не зверталась, будь-яких відмов від компетентного суб`єкта - не отримувала.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ґрунтуються на обставинах справи і вимогах закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає. У відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Іван Олексійович - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2024 року

Головуюча:

Судді: