ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2399/24 Номер провадження 22-ц/814/3446/24Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Дорош А.І., Обідіної О.І., за участі секретаря Буйнової О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Гудзь Любові Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом про поділ майна подружжя до ОСОБА_1 .

В обґрунтуваннях позовної заяви зазначає, з 14 вересня 2007 року позивач ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .. В період шлюбу сторонами придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2010 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року шлюб розірваний.

Оскільки вказане майно придбано під час шлюбу, воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На теперішній час позивач бажає поділити спільне майно, але відповідач не бажає це робити в позасудовому порядку. В разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Тому позивач просив суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року позов задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49.1 кв.м, житловою площею 27.1 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Не погодившись з рішенням районного суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Гудзь Л.Г., в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої є незаконним і необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою та неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, а також є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_3 , яка була допитана в судовому засіданні, та якою надано пояснення щодо факту продажу належної їй квартири, та передачі коштів своїй донці для придбання спірного будинку.

Акцентує увагу, що стороною Відповідача наголошувалось на тому, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 було придбано виключно за кошти, які були тримані після продажу 11.06.2010 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відчужувана квартира належала батькам відповідача.

Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні сторони та їх представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно даних державного реєстру судових рішень 29 січня 2024 року Київським районним судом м. Полтави розглянута цивільна справа № 552/7515/23, у якій позов задоволено, шлюб, зареєстрований 14 вересня 2007 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1559 - розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_1 .

Районним судом також встановлено, відповідно до договору купівлі-продажу від 17 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., ОСОБА_4 придбала у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому як вбачається зі змісту вказаного договору купівлі-продажу, укладаючи договір покупець ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_2 .

Крім того, зі змісту договору вбачається, що покупець ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , прийняла у спільну сумісну власність. Згода ОСОБА_2 посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. 17 вересня 2010 року .

Зі змісту даної згоди вбачається, що ОСОБА_2 попередньо ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів діючи добровільно, розуміючі значення своїх дій та їх правові наслідки, надає згоду на купівлю його дружиною, ОСОБА_6 , житлового будинку на неприватизованій земельній ділянці площею 499 кв.м., з кадастровим номером :005:002:0311, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та укладення і підписання нею відповідного договору купівлі-продажу з особою, за ціною, на умовах за її розсудом та їй відомих.

Також за змістом даної згоди він підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі. При цьому він стверджує, що договір укладається в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірне майно придбане під час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжям, яке підлягає поділу.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи наявні у справі докази районний суд вірно виходив з того, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбана подружжям за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу по частини кожному із подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляцій скарзі відповідач посилається на те, що будинок: АДРЕСА_1 було придбано виключно за кошти, які були отримані після продажу 11.06.2010 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відчужувана квартира належала батькам, даний довід апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 117 вересня 2010 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., покупцем була ОСОБА_4 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єкт спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом не надано належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_3 , яка була допитана в судовому засіданні, суд не бере до уваги, так як суд першої інстанції зазначив, що твердження ОСОБА_3 про надання коштів від продажу вище зазначеної квартири, не свідчить про те, що на придбання будинку не витрачались інші кошти, зокрема кошти відповідача чи спільні кошти подружжя.

Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гудзь Любов Григорівни- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ А.І. Дорош _________________ О.І. Обідіна