ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 638/7120/23

провадження № 22-ц/818/3395/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачка ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року, ухвалене суддею Цвірою Д.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2018 року належать нежитлові приміщення цокольного поверху №22а-1, 22а-2, 22а-4 та поверху №ХХІV, № ХХІVа в літ. «А-5», загальною площею 49,7 кв м, що розташовані по АДРЕСА_1 , з централізованою системою теплопостачання, вказані приміщення використовуються з метою ведення господарської діяльності. ОСОБА_1 користується тепловою енергією, яку подає у нежитлове приміщення, а в цілому в центральну систему теплопостачання всього будинку КП «Харківські теплові мережі».

Споживання теплової енергії відповідачкою на потреби опалення нежитлового приміщення до 01 грудня 2021 року відбувалося без укладення договору, а за період з 01 грудня 2021 року по 06 квітня 2023 року правові відносини між позивачем та відповідачкою регулюються публічним індивідуальним договором.

За період користування тепловою енергією з 01 вересня 2021 року по 06 квітня 2023 року, відповідачкою спожито теплової енергії на суму 55 180,22 грн за кожен розрахунковий період відповідачу направлялися рахунки фактури про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії на потреби опалення без укладення договору у розмірі 9229,46 грн за період з 01 вересня 2021 року по 31 грудня 2021 року; вартість спожитої теплової енергії за індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії в розмірі 45880,76 грн, яка утворилася за період з 01 грудня 2021 року по 06 квітня 2023 року; абонентське обслуговування в розмірі 299,14 грн; плата за обслуговування внутрішньо будинкової системи в розмірі 447,16 грн; судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

18 січня 2024 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» до суду першої інстанції подав заяву, в якій зазначив, що відповідачкою сплачено заборгованість в розмірі 55 180,22 грн за теплопостачання, абонплату та плату за внутрішньобудинкове обслуговування. Судовий збір в розмірі 2684,00 грн відповідачкою не сплачено. Просив ухвалити рішення у справі, позовні вимоги підтримав в частині стягнення судового збору в розмірі 2684,00 грн, в іншій частині позовні вимоги просив залишити без розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про залишення позовних вимог в частині стягнення заборгованості без розгляду задоволено, позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії в частині вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, абонентське обслуговування, внутрішньобудинкове обслуговування - залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення, а провадження у справі № 638/7120/23 в частині вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення судового збору закрити, роз`яснити Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» його право подати заяву про розподіл судових витрат в порядку та строки, визначені ч. 6 ст. 142 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту рішення вбачається, що суд розглянув позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» по суті, не зважаючи на залишення його без розгляду, виключно з метою вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого позивачем при звернення до суду з позовом. Зазначила, що у випадку залишення позову без розгляду суд не ухвалює рішення по суті спору з метою вирішення питання про розподіл судових витрат. В такому випадку розподіл судових витрат здійснюється судом або в ухвалі суду про залишення позову без розгляду згідно ч. 3 ст. 257 ЦПК України, або шляхом постановлення ухвали про розподіл судових витрат на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу. Вказала, що вимоги позивача про стягнення судового збору не є самостійними позовними вимогами, а є складовою процесуального питання про розподіл судових витрат у справі. Відтак, після залишення позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» без розгляду, суд першої інстанції не повинен був продовжувати судовий розгляд по суті заявлених позовних вимог, робити висновок про обґрунтованість позову і вирішувати питання про розподіл судових витрат судовим рішенням у формі «рішення». Вважала, що у випадку залишення позову без розгляду судові витрати можуть бути стягнуті виключно на користь відповідача, а не позивача, крім випадків, якщо позивач доведе, що відповідач зловживав процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій відповідача. Посилалася на те, що до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позовні вимоги позивача і добровільно сплатив на користь позивача заборгованість з постачання теплової енергії. Таким чином, позивач має право повернути з державного бюджету 50% суми судового збору, сплаченого при подання позову. Відтак, суд першої інстанції за будь-яких обставин не мав права стягувати з відповідача всю суму судового збору. Судовий збір може бути стягнутий з відповідача у випадку задоволення ним позовних вимог після пред`явлення позову, але за умови, позивач відмовився від позову на цих підставах. Однак, у розглядуваній справі позивач не подавав заяви до суду про відмову від позову з підстав, передбачених другим реченням ч. 3 ст. 142 ЦПК України. Натомість, позивач подав заяву про залишення позовних вимог без розгляду. Вказала, що рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі в частині вимог про стягнення судового збору після залишення позову без розгляду закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку позовного провадження, а мають розглядатися в порядку вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги судом задоволені у повному обсязі, тому з відповідачки на користь позивача у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2684,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у липні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії на потреби опалення без укладення договору у розмірі 9229,46 грн за період з 01 вересня 2021 року по 31 грудня 2021 року; вартість спожитої теплової енергії за індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії в розмірі 45880,76 грн, яка утворилася за період з 01 грудня 2021 року по 06 квітня 2023 року; абонентське обслуговування в розмірі 299,14 грн; плата за обслуговування внутрішньо будинкової системи в розмірі 447,16 грн; судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

18 січня 2024 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» до суду першої інстанції подав заяву, в якій зазначив, що відповідачкою сплачено заборгованість в розмірі 55 180,22 грн за теплопостачання, абонплату та плату за внутрішньобудинкове обслуговування. Судовий збір в розмірі 2684,00 грн відповідачкою не сплачено. Просив ухвалити рішення у справі, позовні вимоги підтримав в частині стягнення судового збору в розмірі 2684,00 грн, в іншій частині позовні вимоги просив залишити без розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про залишення позовних вимог в частині стягнення заборгованості без розгляду задоволено, позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії в частині вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, абонентське обслуговування, внутрішньобудинкове обслуговування - залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (відповідно суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, та перевіряти законність судових рішень лише в межах вимог заявлених у суді першої інстанції), а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету (частина 3 статті 257 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Таким чином, за змістом наведеної норми вказаного Закону у випадку залишення судом позову без розгляду на підставі відповідної заяви позивача сплачена останнім сума судового збору не повертається.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За наявності заяви позивача про залишення позову без розгляду суд, в силу вимог пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без розгляду. Разом з тим особі, позов якої судом залишено без розгляду за її заявою, не повертається сплачена сума судового збору за подання позовної заяви, що прямо передбачено пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі № 202/16597/23 (провадження № 61-2159св24).

Також колегія суддів зазначає, що частиною 3 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини 3 статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

Положення частини 3 статті 142 ЦПК України застосовується лише у разі, коли позивач відмовився від позову, а причиною є задоволення вимог відповідачем, чого у цій справі не встановлено.

Зазначене узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16, провадження № 61-12504св20, від 02 липня 2020 року у справі № 688/3712/19, провадження № 61-6211св20, від 08 липня 2020 року у справі № 688/3320/19, провадження № 61-6830св20, від 24 липня 2020 року у справі № 688/3361/19, провадження № 61-6828св20, від 09 липня 2020 року у справі № 688/3556/19, провадження № 61-7919св20, від 23 липня 2020 року у справі № 688/3708/19, провадження № 61-6758св20, від 11 січня 2021 року у справі № 688/3359/19, провадження № 61-6973св20.

Частиною 5 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, у разі залишення позову без розгляду, лише відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З огляду на викладене, залишаючи позов без розгляду на підставі відповідної заяви позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Проте, судом першої інстанції помилково ухвалено оскаржуване рішення, з якого вбачається встановлення судом першої інстанції обставин справи, характеру спірних правовідносин та здійсненням висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Також колегія суддів вважає помилковим ухвалення рішення у даній справі з метою здійсненням висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, враховуючи залишення їх без розгляду, лише для вирішення питання щодо розподілу судового збору в порядку ст.141 ЦПК України, оскільки судові витрати не є самостійними вимогами та в даному випадку їх вирішення передбачено в інший спосіб.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року - скасувати.

У задоволенні вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення судового збору відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова