Справа № 951/690/24
Провадження №2/951/263/2024
02 грудня 2024 року селище Козова
Козівський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Лавренюк О.М.,
за участю секретаря судового засідання Горохівської Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 (далі позивач) через представника - адвоката Крамара Володимира Петровича звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований син позивача, відповідач по справі, ОСОБА_2 . Зазначає, що відповідач, починаючи з 2018 року, не проживає в згаданому житловому будинку, оскільки виїхав за межі України. Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у житловому будинку, порушуються її права як власника на розпорядження вказаним житловим приміщенням.
З огляду на неможливість у досудовому порядку вирішити цей спір, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 25.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання на 23.10.2024.
Ухвалою суду відкладено підготовче засідання у цивільній справі на 14.11.2024.
Ухвалою суду від 14.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.12.2024.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, представник позивача адвокат Крамар В.П. подав заяву від 14.11.2024, у якій просив справу розглядати без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечував. Згідно поданого клопотання від 02.12.2024 представник позивача просив сплачений судовий збір залишити за позивачем.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), про причини неявки суду не повідомив, жодних заяв, клопотань до суду не подавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
На підставі наведеного, ухвалою суду від 02.12.2024 ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення у цивільній справі.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Бережанської державної нотаріальної контори Гетьман І.М. 18.08.2021, зареєстрованим в реєстрі №493 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Бережанської державної нотаріальної контори Гетьман І.М. 30.11.2017, зареєстрованим в реєстрі №334 (а.с. 13, 14).
Копією паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 09.02.2002 підтверджується, що 26.02.2018 проведено реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 10 зворот).
Вказана обставина також підтверджується витягом із Єдиного державного демографічного реєстру від 24.09.2024 (а.с. 20).
Актом №34 від 02.09.2024 житлово-побутової комісії, затвердженим старостою Кривенського старостинського округу Марією Питель, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з 2018 року по теперішній час (а.с. 15).
На підставі вказаного акту №34 від 02.09.2024 старостою Кривенського старостинського округу Марією Питель видано довідку №117 від 02.09.2024, якою підтверджено, що ОСОБА_2 , 1984 року народження, син ОСОБА_1 , зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).
13.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до Козівської селищної ради із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), в якій просила зняти з реєстрації місця проживання сина ОСОБА_2 , однак за результатами розгляду поданої заяви позивачу відмовлено у знятті відповідача із зареєстрованого місця проживання на підставі підпункту 4 пункту 57 Порядку декларування та реєстрації місця проживання, затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 №265 (а.с. 17).
З огляду на вказані обставини позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало.
У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.
З урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 - власник житлового будинку, а відповідач ОСОБА_2 її син, який зареєстрований у цьому будинку, до спріних правовідносин слід застосувати положення статті 405 ЦК України.
Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10.05.2018 у справі № 509/1916/16-ц.
Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає у вказаному помешканні без поважних причин понад один рік, тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень.
Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин відповідачем суду не надано.
Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, враховуючи клопотання представника позивача про залишення судових витрат за позивачем, суд не вбачає підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 141, 247, 263, 265, 273, 280, 282, 284, 287, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення суду може бути переглянуте Козівським районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 02.12.2024.

Головуючий суддя О.М. Лавренюк