Справа № 159/7172/23 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/1001/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників третьої особи ОСОБА_2 ,

третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Ковельської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 2015 року народження, в інтересах якого діє ОСОБА_5 , треті особи: Комунальне некомерційне підприємство Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області (КНП «Ковельське МТМО»); орган опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , про втрату права користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача Ковельської міської ради на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із позовом про визнання ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування кімнатою у службовому жилому приміщенні, належному позивачу. Службове житло надавалося відповідачу, як працівнику МТМО. На даний час ОСОБА_5 звільнилася з роботи та виїхала за кордон разом з мололітнім сином ОСОБА_6 , витрати на утримання житла не здійснює. Просив визнати такими, що втратили право на кімнату в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 та її неповнолітню дитину ОСОБА_6 ..

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування кімнатою в квартирі АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову щодо малолітнього ОСОБА_6 , позивач Ковельська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення у цій частині є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати частково рішення Ковельського міськрайонного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_6 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Ковельської міської ради у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа Комунальне некомерційне підприємство Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області апеляційну підтримує та просить її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , представник третьої особи ОСОБА_2 та терті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду в частині відмови у позові скасувати з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради №63 від 10.03.2016р. лікарю ОСОБА_7 із сім`єю в складі ОСОБА_8 дружина, ОСОБА_9 2015 р.н. син видано ордер № НОМЕР_1 на зайняття службового житла - кімнати площею 12,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . Іншу кімнату в квартирі займають ОСОБА_3 зі своєю сім`єю (треті особи) згідно рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради №127 від 13.04.2017р. та ордеру.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2017р. шлюб між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8 розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на ОСОБА_10 .

З витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_7 з 13.09.2023р. зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_5 згідно наказу МТМО від 31.05.2022р. №99-ос-к звільнена за власним бажанням.

Як убачається з довідки Державної прикордонної служби України №19-8020/18/24-Вих від 02.02.2024р. відповідач ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 15.03.2022р. через пункт пропуску Ягодин виїхали за кордон і з того часу не поверталися.

З довідки про зареєстрованих осіб від 13.11.2023р. №1476 убачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано проживання 4 осіб, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 треті особи за позовом та відповідач ОСОБА_11 із сином ОСОБА_6 2015р.н..

Актом обстеження житлових умов від 12.09.2023р. встановлено, що ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6 у квартирі не проживають з 2022р., зі слів сусідів по квартирі вони виїхали із початком воєнного стану за кордон.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили обставини, що відповідач разом із сином з 2022р. в квартирі не проживають і їх речей в квартирі немає.

Відповідно до ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Як зазначено в ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

В ч.1 ст.16 ЦК України вказано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту визначено ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 вказала, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивач, посилаючись на ст.71 ЖК України, вказує, що відповідач разом із сином втратили проживання у квартирі оскільки не проживають в ній понад 6 місяців без поважної причини.

Як зазначено в ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В ст.72 ЖК України вказано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

З урахуванням наведених доказів, суд вважав, що позивачем доведено обставини, за яких позивачка у 2022р. після звільнення з роботи забрала свої речі з квартири та виїхала за кордон, після чого і до теперішнього часу у квартиру проживати не поверталася без поважних причин.

Що стосується втрати право на житло малолітньою дитиною відповідачки, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у цій частині, з чим не може погодитися колегія суддів з наступних підстав.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання.

Відмовляючи у позові в частині втрати права користування жилим приміщенням малолітнім ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. При цьому суд покликався на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду №755/16152/16-ц від 09 вересня 2020 року.

Постанова Верховного Суду, на яку покликався суд першої інстанції, не є релевантною у даній справі, враховуючи, що висновок суду ґрунтується на інших, відмінних від встановлених у розглядуваній справі, обставинах справи. Так, у даному випадку має місце право на службове житло, а позивачем у справі і власником житла є юридична особа, тоді як у справі №755/16152/16-ц йде мова про колишніх членів сім`ї власника фізичної особи. Тому висновок суду щодо неможливості втрати права на житло малолітньою дитиною є некоректним.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу, що у спірному жилому приміщення не зареєстрований і не проживає колишній наймач батько дитини ОСОБА_7 , який отримував службове житло у зв`язку з роботою КНП «Ковельському МТМО», на даний час звільнився з роботи та добровільно знявся з реєстрації у зв`язку з вибуттям до іншого місця проживання. Визнаючи матір дитини ОСОБА_5 такою, що втратила право на житло, та відмовляючи у позові до малолітнього ОСОБА_6 , суд фактично залишив малолітнього у спірному жилому приміщенні без будь кого з батьків.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позов у частині визнання малолітнього ОСОБА_6 таким, що втратив право на житло, підлягає до задоволення, а висновок суду з цього приводу зроблено з порушенням матеріального та процесуального права.

Слід зазначити, що в даному випадку визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не порушуватиме її прав, оскільки відповідач ОСОБА_5 разом з дитиною перебувають за кордоном на даний час. У даному випадку внаслідок задоволення позову не порушуватимуться права малолітнього на визначене законом місце проживання з одним із батьків. Діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є похідним від права їх батьків, на яких відповідно до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування неповнолітньої дитини.

На основі з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення в частині про втрату права користування жилим приміщенням малолітнім про задоволення позовної вимоги в цій частині.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення в частині відмови у позові про втрату права користування жилим приміщенням малолітнім.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Ковельської міської ради задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року в частині відмови у позові про втрату права користування жилим приміщенням малолітнім ОСОБА_6 , 2015 року народження - скасувати.

Визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування кімнатою в квартирі АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2024 року.

Головуючий

судді: