_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/759/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участі секретаря судового засідання Сопової А.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 1/2 частину заробітної плати, отриманої ОСОБА_2 за період шлюбу, а саме з 11.08.2006 року по 22.03.2022 року. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб. 22.03.2022 року, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №947/6630/22, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано. Позивачка зазначає, що за період перебування у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули майно, яке наразі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Позивачка зазначала, що під час перебування у шлюбі, відповідачем було зареєстровано право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тому за позивачкою слід визнати право приватної власності на 1/2 частку цього житлового будинку.

Крім того, стверджувала, що за період шлюбу позивачкою та відповідачем був придбаний транспортний засіб ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1498 куб.см. У зв`язку з тим, що автомобіль є неподільною річчю, в рахунок компенсації його вартості, просила стягнути на її користь з відповідача 49 906 грн. 65 коп.

Також позивачка вважала, що слід стягнути на її користь частину заробітної плати, отриманої ОСОБА_2 за період шлюбу, а саме з 11.08.2006 року по 22.03.2022 року. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 13.10.2023 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з не сплатою судового збору.

На виконання вимог ухвали, 19 жовтня 2023 року, представником позивача надано на адресу суду заяву про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду 20 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Одночасно з подачею позовної заяви, позивач надала заяву, в якій просила забезпечити позов ОСОБА_4 шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Ухвалою суду 20 жовтня 2023 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з цією ухвалою, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 оскаржила її в Одеському апеляційному суді.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28.02.2024 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м Одеси від 20.10.2023 року про відмову у забезпеченні позову скасовано. Прийнято постанову, якою заяву представника ОСОБА_4 адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни про забезпечення позову задоволено частково. Забезпечено позов ОСОБА_4 шляхом заборони відчуження, перереєстрації та обтяження житлового будинку АДРЕСА_2 .

Матеріали справи повернуті до Київського районного суду 21 березня 2024 року. Справу передано судді Куриленко О.М. 02.04.2024 року.

Ухвалою від 02.04.2024 року прийнято до провадження суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та призначено підготовче судове засідання на 30.04.2024 року на 11 год. 30 хв.

30.04.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти задоволення позову зазначав, що відповідач познайомився із позивачкою у 2001 році та дійсно сторони зареєстрували шлюб 11.08.2006 року. Після реєстрації шлюбу подружжя не мало свого житла, тому почали спільно мешкати у батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_3 , де проживали спільно у період з серпня 2006 року по осінь 2007 року. Зазначав, що через 2 місяці після весілля, тяжко захворіла мати відповідача ОСОБА_5 , на лікування якої відповідач прикладав значні зусилля та витрачав власний заробіток. У зв`язку із вказаними обставинами погіршилися стосунки між відповідачем та позивачкою, яка восени 2007 року припинила спільне мешкання із відповідачем та поїхала жити до своєї матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 .

Оскільки відповідач не втратив почуття до позивачки, він продовжив із нею стосунки, які притаманні чоловіку та жінці. Відповідач сподівався, що зможе налагодити побутові умови та до нього повернеться позивачка, яка не бажала спільно мешкати із матір`ю відповідача та здійснювати за нею догляд.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін по справі народився син ОСОБА_7 , який постійно мешкав із позивачкою. Відповідач за згодою позивачки відвідував сина за її місцем мешкання. Стверджує, що починаючи з 2007 року сторони по справі спільно не мешкають, зареєстровані та фактично проживають за різними адресами, не пов`язані спільним побутом, спільних витрат та придбання не несуть, мають різні бюджети, відтак не перебувають з 2007 року у фактичних шлюбних відносинах. Окремо звертав увагу, що позивачка не обізнана про джерело та обставини набуття відповідачем у власність спірного будинку; про джерело та обставини набуття у власність відповідачем спірного транспортного засобу та його відчуження, про ймовірність якого вказує у позові; про розмір заробітної плати відповідача, починаючи з дати укладення шлюбу. На думку відповідача, вказані обставини, насамперед, свідчать про відсутність спільного побуду та бюджету між сторонами, необізнаність позивачки про істотні обставини життя, а відтак про відсутність фактичних шлюбних відносин з 2007 року.

Також представник відповідача звернувся з заявою про виклик свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 підготовче судове засідання було відкладено до 24.05.2024 року до 11.00 год. для наданням можливості ознайомитися з Відзивом на позовну заяву.

06.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (зареєстрована канцелярією суду 07.05.2024 року), в якій вона просила визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м., житлова площа 44,9 кв.м., що складається з житлового будинку А, літньої кухні Б, вбиральні Г, сарая Е, С, огорожа №1, вимощення І. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , в рахунок компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп.

06.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 надійшла Відповідь на відзив та заява про виклик свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 (зареєстровані канцелярією суду 07.05.2024 року).

20.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалі справи (зареєстровано канцелярією суду 21.05.2024 року).

20.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів (зареєстровано канцелярією суду 21.05.2024 року).

У зв`язку з знаходженням судді у щорічній відпустці, підготовче судове засідання, призначене на 24.05.2024 року на 11.00 год. було відкладено до 30 травня 2024 року до 12.00 год.

У підготовче судове засідання, призначене на 30.05.2024 року, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 не з`явилася. 27.05.2024 року через систему «Електронний суд» від неї надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні, що відбулося 30.05.2024 року, підтримав клопотання про виклик свідків та заявив клопотання про закриття підготовчого судового засідання та призначення розгляду справи по суті у судове засідання.

Ухвалою суду від 30.05.2024 року прийнято до провадження суду заяву представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог, сформовану в системі «Електронний суд» 06.05.2024 року. Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 03.07.2024 року о 11.00 год. Ухвалено викликати та допитати в якості свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 .

У судовому засіданні, призначеному на 03.07.2024 року, представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 частково підтримала клопотання про витребування доказів, подане одночасно з позовом, та просила: витребувати з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6): документи, які були передані в архів Одеського міського управління юстиції записи про реєстрацію права власності №8864541 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке зареєстроване Одеським міським управлінням юстиції від 26.02.2015 року (реєстраційний номер нерухомого майна 01); копії документів, що були надані ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , для реєстрації права власності на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке зареєстроване Одеським міським управлінням юстиції від 26.02.2015 року (реєстраційний номер нерухомого майна 01); копію реєстраційної справи про реєстрацію права власності № 8864541 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03.07.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради: - документи, які були передані в архів Одеського міського управління юстиції записи про реєстрацію права власності №8864541 за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке зареєстроване Одеським міським управлінням юстиції від 26.02.2015 року (реєстраційний номер нерухомого майна 01); копії документів, що були надані ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , для реєстрації права власності на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке зареєстроване Одеським міським управлінням юстиції від 26.02.2015 року (реєстраційний номер нерухомого майна 01); копію реєстраційної справи про реєстрацію права власності №8864541 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житловий будинок, загальної площі 137,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено строк для виконання даної ухвали до наступного судового засідання, призначеного на 07.08.2024 року на 12.30 год.

16.07.2024 року представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про приєднання до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду доказів.

16.07.2024 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , через систему «Електронний суд», звернувся з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи.

29.07.2024 року, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», надала додаткові пояснення по справі.

Судове засідання, призначене на 07.08.2024 року було відкладено на 03.10.2024 року на 14.00 год. для виклику свідків та надання сторонам часу для можливості врегулювання спору мирним шляхом.

У судовому засіданні, призначеному на 03.10.2024 року, було оголошено перерву до 01.11.2024 року до 10.00 год. для підготовки до судових дебатів.

У судовому засіданні, призначеному на 01.11.2024 року було оголошено перерву, за клопотанням відповідача, у зв`язку з неявкою його представника, до 29.11.2024 року до 10.30 год.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні, призначеному на 29.11.2024 року, представник позивача адвокат Гніздовська Надія Миколаївна позовні вимоги підтримала в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог, сформованої в системі «Електронний суд» 06.05.2024 року, та просила суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Левіт Віктор Семенович проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та свідків, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 11.08.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1147.

У шлюбі народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22.03.2022 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №947/6630/22 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

На підставі договору дарування від 23.09.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Чередниченко Г.А. за реєстраційним номером 5-3542, ОСОБА_2 отримав у право власності 16/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальна житлова площа якого складала 37,7 кв. м.

30.10.2007 року відповідно до державного акту на право власності ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 0,0376 га на підставі рішення Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5119-ІV для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 28.12.2012 року за №ОД 4, початок закінчення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося у 2009 році.

Відповідно до технічного паспорта від 20.01.2015 року, будинок АДРЕСА_1 , має загальну площу 137,4 кв. м. та житлову площу 44,9 кв.м.

26.02.2015 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, внаслідок проведеної реконструкції, яка відбулася під час шлюбу сторін по справі, істотно збільшилася житлова площа будинку АДРЕСА_1 .

Згідно Постанови Верховного суду від 17.06.2021 року у справі №128/1511/19 істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Як вказано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і в статті 368 Цивільного кодексу України.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 СК України.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

У Постанові Верховного Суду у справі № 725/1776/18 від 12.02.2020 року також вказано, що за змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України).

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відтак, за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що сторони по справі зареєстровані за різними адресами. Після реєстрації шлюбу подружжя спільно мешкало у батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_3 , у період з серпня 2006 року по осінь 2006 року. Після погіршення стосунків, позивачка, восени 2006 року припинила спільне проживання з відповідачем та поїхала жити до своєї матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 . З цього часу подружжя не вели спільний побут, не мали спільного бюджету та спільного житла.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі №753/7242/21).

Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2024 року у справі №756/5792/23).

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від від 20.01.2023 року у справі №337/4714/20).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно не може бути спростована поясненнями свідків (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024 року у справі №523/6344/21).

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі №755/12204/18).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі №755/12204/18).

У Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18 вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Задовольняючи позовні вимоги, суд враховує, що згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (т.2, а.с. 10-12) спірний будинок був побудований у 2009 році, а у технічному паспорті від 20.01.2015 року датою будівництва вказаний 2012 рік (т.2, а.с. 13-17).

Разом з тим, суд не може прийняти у якості належного та допустимого доказу створення спірного нерухомого майна саме у 2006 році Протокол про адміністративне правопорушення від 06.11.2012 року, складений Інспекцією ДАБК в Одеській області, так як з вказаного протоколу вбачається, що позапланова перевірка проводилась саме у 2012 році, проектна документація не розроблялась, авторський нагляд не здійснювався, експертиза проекту не проводилась (т1, а.с.158). .

Разом з тим, доказів припинення шлюбних відносин на час набуття відповідачем права власності на спірний будинок в розумінні вимог частини 6 статті 57 Сімейного Кодексу України у судовому засіданні надано не було.

Таким чином, вимоги про визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_4 права приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Щодо компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску, право власності на який, 27.04.2013 року, було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 21.08.2023 року з вих. №31/15-269-Аз.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються ст. 71 СК України, відповідно до положень якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якої саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала роздруківки із сайту auto.ria.com, за якими вартість транспортного засобу ЗАЗ Lanos 2011 року складає 2700 доларів США. Позивач не довела розмір ринкової вартості автомобіля, інших доказів суду на підтвердження вартості автомобіля не надала, не зверталася із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надала суду звіту про оцінку транспортного засобу, а тому суд дійшов висновку, що неможливість визначення розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого відповідачем транспортного засобу на час вирішення спору.

З урахуванням наведеного, а також того, що позивач не виконала свій процесуальний обов`язок доказування не надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , в рахунок компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп., слід відмовити.

Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, за наслідком чого слід здійснити поділ спільного сумісного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як колишнього подружжя.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 179, 181, 364, 365, 668 ЦК України, ст. 4, 10, 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м., житлова площа 44,9 кв.м., що складається з житлового будинку А, літньої кухні Б, вбиральні Г, сарая Е, С, огорожа №1, вимощення І.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко

Повний текст рішення складено 02.12.2024 року.