П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2024 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів Кожух О.А., Мацунич М.В.

з участю секретаря Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2023 року, у справі № 308/14313/19 ( Головуючий: Дегтяренко К.С.)

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 20 серпня 2012 року почав працювати в ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаді головного економіста відділу продажів фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «Укргазбанк». 01 грудня 2017 року наказом від 27 листопада 2017 року №425П позивача було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк». У подальшому, наказом від 05 жовтня 2018 року №343-П Голови Правління ПАТ АБ «Укргазбанк» на нього було покладено виконання обов`язків начальника відділення №280/06 на період відпустки начальника відділення ОСОБА_2 з 08 жовтня 2018 року по 21 жовтня 2018 року.

Однак, 22 жовтня 2018 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Згідно вказаної підозри, позивач виконуючи обов`язки начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк», будучи службовою особою, що займає відповідальне становище, нехтуючи вимогами Статуту ПАТ АБ «Укргазбанк», Положення про відділення №280/06 АБ «Укргазбанк», своєї посадової інструкції, Закону України «Про банки і банківську діяльність», вчинив умисний, корупційний злочин у сфері службової діяльності, а саме що він нібито одержав від громадянина ОСОБА_3 неправомірну винагороду за передачу йому інформації, що становить банківську таємницю.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 20 вересня 2019 року ухвалено визнати позивача, ОСОБА_1 , невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та повністю виправдати.

За весь час проведення досудового слідства він, перебував у стані невизначеності та після відсторонення його від посади, на нього вчинявся тиск з боку керівництва ПАТ АБ «Укргазбанк» з метою примушування звільнитися з роботи та висловлювалися погрози.

Вказаний тиск призвів до того, що він змушений був написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яка датована 25 жовтня 2018 року. У результаті вищенаведеного, в нього погіршився стан здоров`я та з 26 жовтня 2018 року він змушений був звернутися за медичною допомогою.

Відповідно до листка непрацездатності від 26 жовтня 2018 року серії АДМ №621285, факт захворювання було зафіксовано 26 жовтня 2018 року, запланована дата закінчення лікування вказана - 30 жовтня 2018 року. Проте, 31 жовтня 2018 року лікування було продовжено до 02 листопада 2018 року, а з 03 листопада 2018 року лікування продовжено до 07 листопада 2018 року. Надалі, з 08 листопада 2018 року по 19 листопада 2018 року він продовжував лікування, що стверджується листком непрацездатності від 19 листопада 2018 року серії АДМ №760255. В подальшому позивач продовжував лікування в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака з 20 листопада 2018 року по 27 листопада 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДМ №674983.

Відповідно до Довідки №16/8 від 03.12.2018 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з 03 грудня 2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні.

Незважаючи на факт тривалого перебування на лікуванні, 29 жовтня 2018 року його було звільнено з роботи з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк», про що свідчить запис в трудовій книжці, а також Довідка від 27.12.2018 року №153/107676/2018 Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк».

При цьому, вказує, що поспішаючи звільнити його з роботи, адміністрацією роботодавця в трудову книжку було внесено два записи про звільнення: №8 - на підставі наказу №377-п від 26 жовтня 2018 року та №9 - на підставі наказу №379-п від 29 жовтня 2018 року. Разом з тим, написана ним заява від 25 жовтня 2018 року про звільнення за власним бажанням містила посилання на дату звільнення - 26 жовтня 2018 року.

Написана ним заява про звільнення була вчинена під тиском керівництва банку, адже після того, як він вийшов з будівлі суду, позивачу зателефонував заступник директора Закарпатської обласної дирекції Банку ОСОБА_4 та наказав з`явитися в банк. З`явившись на вказаний виклик, в присутності начальника безпеки банку, ОСОБА_5 , заступник директора Закарпатської дирекції банку в грубій формі звинуватив його у допущенні порушень посадових обов`язків, назвав винним у вчиненні злочину та повідомив, що з таким співробітником банк в подальшому не бажає мати нічого спільного. Після зазначеного, начальник відділу банківської безпеки по Закарпатській обласній дирекції банку, ОСОБА_5 , вручив чистий аркуш паперу та в наказовій формі повідомив, що він повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням та пояснюючу записку з приводу повідомленої йому підозри у вчиненні злочину.

Також, підтвердженням вчинюваного тиску є те, що позивач здійснив декілька спроб працевлаштуватися в ряд банківських установ, проте через негативну характеристику відділу безпеки Закарпатської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» у прийнятті на роботу йому було відмовлено.

Позивач зазначає, що чинне законодавство України, яким врегульовано трудові правовідносини, зобов`язує роботодавця в день звільнення видати працівнику трудову книжку із внесеним до неї записом про звільнення. Однак, в день видання наказів про звільнення 26 жовтня 2018 року та 29 жовтня 2018 року, він перебував на лікарняному, а тому, з наказами про звільнення ознайомлений не був та трудову книжку не отримував.

Позивач вказує, що трудову книжку йому було видано 31 жовтня 2018 року і саме цей день міг би вважатися днем звільнення.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив визнати незаконними та скасувати накази №377-п від 26 жовтня 2018 року та №379-п від 29 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк», та стягнути з відповідача оплату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 26 жовтня 2018 року.

У подальшому 27.09.2021 року ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог у якій просив, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи від дня звільнення і до моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови в позові відсутні, так як заява про звільнення з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України була написана ним під психічним тиском і відповідачем було порушено процедуру звільнення та оформлення документів про звільнення. Роботодавець у порушення норм трудового законодавства на власний розсуд змінив дату звільнення на 29 жовтня 2018 року та не мав права звільнити позивача до закінчення двотижневого строку з дня подання заяви про звільнення. Відповідач також порушив строки щодо видачі трудової книжки, оскільки таку отримав лише 31.10.2018 року і саме цей день має вважатися днем звільнення.

Заслухавши пояснення представника ПАТ АБ «Укргазбанк» - Артимич М.М. який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Від ОСОБА_1 надійшла заява на адресу Закарпатського апеляційного суду про розгляд справи без його участі та участі його представника, яка призначена на 09 липня 2024 року на 09 00 год. за наявними матеріалами справи, і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Встановлено, що наказом від 20 серпня 2012 року № 504 П ОСОБА_1 прийнятий на посаду головного економіста відділу продажу фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».

Наказом від 27листопада 2017 року № 425П ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».

Згідно із записом у трудовій книжці НОМЕР_1 за №8 від 26.10.2018 року ОСОБА_1 , звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу від 26.10.2018 року за №377-п.

Наказом від 26 жовтня 2018 року №379-п ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк», з 29 жовтня 2018 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористані 39 календарних днів щорічної відпустки.

Відповідно до запису у трудовій книжці за №9 від 29.10.2018 року, запис №8 недійсний, та позивач звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року.

Згідно з ч 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини, Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення « не за згодою сторін» а за власним бажанням, то датою звільнення може бути будь який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Аналогічний висновок викладений Верховним судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц ( провадження № 61-14726 св18).

Матеріалами справи стверджується, що 25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я голови правління АБ «Укргазбанк» ОСОБА_7 про звільнення його за власним бажанням з 26 жовтня 2018 року на підставі ч1 ст. 38 КЗпП України і відповідач з власної ініціативи та без погодження із ОСОБА_1 змінив дату звільнення з 26 жовтня 2018 року на 29 жовтня 2018 року.

Волевиявленням ОСОБА_1 на звільнення за власним бажанням було з 26 жовтня 2018 року про що свідчить подана ним заява від 25 жовтня 2018 року і звільнення його саме з 29 жовтня 2018 року відбулося без узгодженням з позивачем дати звільнення, що суперечить правилам ст.. 38 КЗпП України.

Отже такі дії роботодавця порушують права та інтереси позивача, оскільки у разі погодження роботодавця із вимогою працівника про розірвання на його вимогу трудового договору, відповідач мав звільнити позивача саме тією датою, яка зазначена працівником у заяві про звільнення.

Частиною першою статті 233КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права ( тримісячний строк звернення до суду), розгляд справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення ( місячний строк звернення до суду), розгляд справи про звільнення з дня видачі трудової книжки ( місячний строк звернення до суду).

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк порушено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки, волевиявлення позивача про звільнення із 29 жовтня 2018 року відбулося без урахування з ним дати звільнення і роботодавець не погоджуючись із звільненням працівника із роботи у строк, який просив працівник ( тобто з 26 жовтня 2018 року) за відсутності причини, він за правилами ст.. 38 УЗПП України мав дотримуватися відповідно двотижневого строку.

Разом з тим, позивач отримав трудову книжку із зазначенням дати звільнення 31 жовтня 2018 року, а з позовом про поновлення на роботі звернувся 13 грудня 2019 року, тобто більше ніж один рік і обставини, на які посилається позивач не підтверджують безперервності поважності причин пропуску строку, передбаченого ч 1 ст. 233 КЗпП України не знайшли свого підтвердження, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що він очікував чим завершиться кримінальне провадження, тому не звернувся вчасно до суду із позовом, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки після ухвалення виправдального вироку позивач лише через три місяці звернувся до суду із позовом і наведені ним причини пропуску строку не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, наявність кримінального провадження, жодним чином не перешкоджало позивачу вирішити спір у порядку цивільного судочинства.

Судова колегія враховуючи дійсні фактичні обставини справи, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 38 КЗпП України, але з позовом до суду позивач звернувся із пропуском без поважних причин місячного строку для вирішення трудового спору передбаченого ч 1 ст. 233 КЗпП України і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову із цих підстав.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовуються висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой