ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 квітня 2008 року по 23 жовтня 2020 року, від спільного подружнього життя у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 , а малолітній син ОСОБА_4 - з матір`ю. Зазначає, що він самостійно займається вихованням та утриманням дитини, а відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини і здійснення інших батьківських обов`язків, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року визначено спосіб участі батька у вихованні сина ОСОБА_4 шляхом встановлення графіку побачень. Посилається на те, що ОСОБА_3 відвідує секцію з боксу, має великі досягнення у цьому виді спорту та постійно приймає участь у змаганнях, які проходять в Україні і за її межами, у зв`язку з чим постійно виникає питання надання дозволу для виїзду дитини за кордон, але через неприязні стосунки між сторонами виникають проблеми з отриманням такого дозволу. На підставі викладеного просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним (а.с.1-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини - відмовлено (а.с. 119-123).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.132-140).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі №205/5620/20 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 05 квітня 2008 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, а вказане рішення набрало чинності 24 листопада 2020 року (а. с. 12).

Від подружнього життя сторони мають синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження (а. с. 8-9).

В матеріалах справи також наявний акт обстеження житлово-побутових умов, складений 17 жовтня 2022 року спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лебедь Н.М. та ОСОБА_6 на підставі заяви ОСОБА_1 , з метою обстеження житлово-побутових умов батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в якому за результатами обстеження зазначено, що створено належні умови для проживання. Зі слів батька, мати чинить перешкоди у спілкуванні з молодшим сином ОСОБА_4 , не дає бачитись з дитиною, щодо аліментів між батьками досягнуто усної домовленості (а. с. 14).

Також у матеріалах справи наявні позитивні характеристики ОСОБА_1 , надані Головою квартального комітету № 35 Новокодацького району від 17 вересня 2022 року та депутатом Дніпропетровської обласної ради VIII скликання ОСОБА_7 (а. с. 15-16).

З медичної довідки Серії 12ЯЯТ № 609342 про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів і сертифікату Серії 12ЯЯС № 536848 про проходження профілактичного наркологічного огляду судом встановлено, що у ОСОБА_1 ознак психічних і наркологічних захворювань не виявлено, які видані 20 червня 2022 року та дійсні до 20 червня 2027 року медична довідка та до 20 червня 2024 року сертифікат (а. с. 21).

ОСОБА_1 станом на 25 грудня 2023 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.30).

Як вбачається з характеристики від 20 листопада 2023 року на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учня 9-В класу Дніпровського ліцею № 97 ДМР, він навчається в ліцеї з першого класу, активний спортсмен, регулярно займається боксом. Відвідує спортивну секцію, бере активну участь у спортивних змаганнях різного рівня і має нагороди (а. с. 18).

В матеріалах справи також наявна характеристика ОСОБА_3 надана тренером-викладачем КДЮСШ ОСОБА_8 , з якої вбачається, що ОСОБА_3 навчається в закладі з 2017 року, зростає в неповній сім`ї але психологічно захищений, та може розраховувати на моральну підтримку з боку батька, який приймає активну участь в житті сина, та їздить з ним на змагання, морально підтримує його та приділяє йому багато часу. Батько з розумінням відноситься до індивідуальних проблем та особливостям сина, враховує їх, цікавиться його внутрішнім життям, користується у сина авторитетом (а. с. 17).

Крім того, наявна характеристика директора МКЗК «ДДШМ №4 ім. Б. Гмирі» №111 від 20 серпня 2021 року, з якої вбачається, що батько приймає активну участь та веде контроль за виконанням учбового процесу (а. с. 20).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що на час розгляду справи неповнолітній дитині сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилось 15 років, і визначення місця проживання вирішується нею особисто, та відповідач як мати не заперечує проти проживання сина з батьком, що свідчить про відсутність порушених прав та інтересів позивача.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції, виходячи з наступного.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією

і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час звернення до суду з позовною заявою йому вже виповнилося 14 років та на час прийняття рішення у вказаній справі йому вже 15 років. Він постійно проживає з батьком (позивачем по справі), проти чого мати не заперечує.

В силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення.

Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження №61-990св23).

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: