ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року

м. Черкаси

Справа № 711/6161/24
Провадження № 22-ц/821/1827/24
Категорія: 301030500

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , який дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Топор Ігор Олександрович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник відповідачів : адвокат Пацьора Дарія Сергіївна,

третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 09 жовтня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Скляренко В.М. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси,повний текст рішення виготовлений 15 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

05 серпня 2024 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою.

Зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2011 року та договору дарування від 18.09.2009 року 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . На підставі свідоцтва про право власності від 26.07.2005 року, виданого органом приватизації виконавчого комітету Придніпровської районної ради 1/3 частина даної квартири належить ОСОБА_4 .

Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав від 25.06.2024 року.

Позивач вказує, що він та відповідачка ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 2006 р.н.

ОСОБА_4 має у власності 1/3 частку житлової квартири, в якій їх син має зареєстроване місце проживання.

Позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 їх син ОСОБА_5 не зміг потрапити до житла за місцем своєї реєстрації, оскільки інший співвласник квартири - відповідач ОСОБА_2 - змінила замок на вхідних дверях квартири і заселила в квартиру квартирантів.

Відповідачка ОСОБА_4 перебуває за кордоном і не може втрутитися в дану ситуацію.

Позивач стверджує, що його неповнолітній син всупереч вимог чинного законодавства фактично незаконно виселений з житла, яке належить його матері, а тому, посилаючись на положення ст.ст. 156, 157 ЖК України та ст. 405 ЦК України, змушений звернутись до суду з даним позовом задля захисту прав та інтересів своєї дитини.

На підставі наведеного, позивач просить суд постановити рішення, яким вселити неповнолітнього ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити неповнолітньому ОСОБА_5 перешкод в користуванні спірною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що аналіз обставин спірних правовідносин, не дозволяє суду вважати обґрунтованими доводи позивача про те, що відсутність згоди відповідачів на вселення неповнолітнього ОСОБА_5 до спірного житла, в даному випадку, порушує його законні права та інтереси. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачами були допущені будь-які неправомірні діяння (дії або бездіяльність), які порушують законні права та інтереси позивача та неповнолітнього сина, а тому і відсутні передумови для застосування судом такого способу захисту, як примусове вселення дитини до спірного житла та зобов`язання відповідачів передати ключі і не чинити дитині перешкод у користуванні спірним житлом, оскільки ухвалення такого рішення не відповідатиме засадам справедливості та розумності.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивача та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд дійшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення постановленим при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема мотивована тим, що ОСОБА_1 зареєстрований в спірній квартирі і не позбавлений права користування квартирою.

Вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.11.2012 визначено місце проживання неповнолітнього сина з матір`ю за її адресою.

Суд фактично вирішив тільки одну вимогу, а саме стосовно вселення в квартиру. Інші вимоги не вирішені.

Чинним законодавством не заборонено неповнолітньому мати ключі від квартири, в якій він зареєстрований та де йому визначено місце проживання.

Вважає, що суд неправильно застосував норми цивільного та сімейного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 21 листопада 2024 року, представник ОСОБА_3 - адвокат Пацьора Д.С. вважає оскаржуване рішення суду законним, обґрунтованим, у зв`язку із чим просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

В обгрунтування відзиву вказує, що неповнолітній ОСОБА_1 з 2012 року за згодою батьків проживає з батьком. При цьому, мати дитини проживає за межами території України і на підставі судового рішення сплачує на користь позивача аліменти на утримання дитини, що також свідчить про те, що між сторонами досягнута домовленість про визначення місця проживання дитини з батьком. Будь-яких доказів того, що відповідна домовленість змінена і на теперішній час місце проживання ОСОБА_5 визначено з матір`ю, судом не встановлено.

Наголошує, що дитина до 18 років може визначити лише з ким проживати із батьків, а не самостійно визначити будь-яке місце проживання. Наявність у дитини зареєстрованого місця проживання також не є ознакою того, що дитина може без нагляду батьків, окремо від них, проживати у квартирі матері.

Вказує, що 28.10.2024 ОСОБА_1 виповнилось 18 років, тому відповідачі як співвласники квартири скористались належним їм правом щодо зняття з реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом №64630 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб.

Зазначає, що ОСОБА_1 вже не зареєстрований у даній квартирі, а відповідно не має жодних прав на проживання або користування нею.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 21 листопада 2024 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Пацьора Д.С. вважає оскаржуване рішення суду законним, обґрунтованим, у зв`язку із чим просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Обгрунтування відзиву на апеляційну скаргу аналогічне відзиву, поданого представником ОСОБА_3 - адвокатом Пацьорою Д.С.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що об`єктом спору є житлова квартира за адресою: АДРЕСА_2 (далі - спірне житло).

Спірне житло є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_2 (2/3 частки) та ОСОБА_3 (1/3 частка) /а.с. 15-16/.

ОСОБА_6 набула право власності на належну їй 1/3 частку квартири в порядку приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.07.2005 /а.с. 102/, а ОСОБА_2 набула у власність 1/3 частку на підставі договору дарування від 18.08.2009 /а.с. 104/ та 1/3 частку на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2011 /а.с. 105-106/.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_6 з 16.02.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільну дитину - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 9, 107/.

На підставі рішення суду від 02.11.2012 шлюб між позивачем та ОСОБА_6 був розірваний. Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд одночасно визначив місце проживання їх сина ОСОБА_5 з матір`ю, проте, незважаючи на таке рішення суду, дитина після розірвання шлюбу і до теперішнього часу залишилась проживати з батьком.

За заявою позивача Придніпровським районним судом м. Черкаси було видано судовий наказ від 04.08.2017 №711/6224/17 про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.07.2017 і до 28.10.2024, тобто до повноліття дитини /а.с. 110/.

Виконання відповідного судового наказу здійснюється в примусовому порядку з 10.10.2017 в рамках виконавчого провадження №54812838 у другому ВДВС у м. Черкаси /а.с. 109/.

Позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 , - де з 30.03.1989 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання /а.с. 7/.

Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.12.2002 у справі №2-2078/2002, за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, встановлено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , - між її співвласниками - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 - відповідно до якого ОСОБА_1 виділено в користування окрему житлову кімнату площею 9,4 кв.м., а кухню, ванну, коридор, туалет та лоджію залишено в загальному користуванні. Ухвалюючи відповідне рішення, суд виходив з того, що зазначена квартира є об`єктом спільної власності сторін в рівних частках, оскільки право власності сторін набуто відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 11.11.1999 /а.с. 115/.

Неповнолітній ОСОБА_5 з 13.12.2006 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у квартирі, яка є спірним житлом в даному провадженні /а.с. 8/, але фактично з 2012 року проживає разом з батьком.

Також судом встановлено, що ОСОБА_8 є матір`ю позивача і станом на 24.05.2022 мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , - що підтверджується довіреністю, виданою позивачем своїй матері на представлення його інтересів /а.с. 17/. За цією ж адресою проживали в період 2012-2017 років позивач та його неповнолітній син ОСОБА_5 , що підтверджується змістом судового наказу №711/6224/17 від 04.08.2017 /а.с. 110/, а також змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 від 12.11.2012, яка подавалась ним до Апеляційного суду Черкаської області при оскарженні рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.11.2012 у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини /а.с. 112-113/.

Відповідач ОСОБА_6 на теперішній час проживає у Республіці Польща, де зареєстрована і має дозвіл на проживання в період з 05.06.2023 до 29.12.2025, що підтверджується відповідною «Картою побуту» /а.с. 88/.

Згідно довідки №060072 від 04.08.2023 до акта огляду МСЕК позивачу з 01.07.2023 до 01.09.2026 встановлено І «Б» групу інвалідності з визначенням, що він потребує постійного стороннього догляду та допомоги, часткова залежність від сторонніх осіб /а.с. 5/.

З липня 2023 року неповнолітній ОСОБА_5 намагається вселитися до спірного житла, але не може цього зробити через відсутність в нього доступу до такого житла та відсутність згоди відповідачів на його вселення до такого житла.

У зв`язку з відсутністю у неповнолітнього ОСОБА_5 доступу до спірного житла, ОСОБА_8 14.07.2023 та 22.03.2024 зверталась до органів поліції з заявами про те, що її неповнолітнього онука ОСОБА_7 не впускають до спірного житла, проте органи поліції рекомендували вирішувати спірні питання в судовому порядку /а.с. 10, 11-13/.

Листом від 14.06.2024 служба у справах дітей Черкаської міської ради ОСОБА_8 було роз`яснено право її онука звернутись до суду за захистом його прав та інтересів /а.с. 14/.

Станом на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 28.10.2024 набув повноліття.

Згідно Витягу №64630 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 31.10.2024, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована ОСОБА_6 з 29.04.1994 по теперішній час.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У випадку порушення житлових прав, будь-яка особа має право вимагати у судовому порядку поновлення цих прав, зокрема, шляхом вселення особи до житла, що належить їй на праві володіння чи користування.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права

та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких,

що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть

з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , посилався на те, що його неповнолітній син ОСОБА_5 зареєстрований у спірному житлі разом з матір`ю, якій належить 1/3 частина квартири, проте, відповідач ОСОБА_2 , яка також є співвласником даної квартири, чинить дитині перешкоди у користуванні даним житлом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_5 був зареєстрований у спірному житлі за згодою матері, яка є співвласником такого житла, проте з 2012 року дитина проживає разом з батьком. Мати дитини не проживає у спірному житлі, тому до досягнення дитиною повноліття, вселення до спірної квартири суперечить вимогам законодавства, оскільки фактично зумовлює поміщення дитини до житла, де вона залишиться бездоглядною.

У даній справі, спір щодо користування спірним житлом шляхом вселення стосується неповнолітньої дитини.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідо до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, за згодою батьків, було визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , разом з батьком з 2012 року, незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу, яким, в тому числі, було вирішено питання проживання дитини з матір`ю.

Судом обгрунтовано встановлено, що проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 з позивачем, з 2012 року має місце за згодою батьків, з урахуванням фактичного проживання матері дитини за межами території України, яка на підставі судового рішення сплачує аліменти на користь позивача на утримання дитини, і це додатково свідчить про те, що між сторонами досягнута домовленість про визначення місця проживання дитини з батьком та підтверджується матеріалами справи.

Доказів звернення неповнолітнього сина ОСОБА_5 , після досягнення ним чотирнадцятирічного віку, до матері із бажанням проживати разом з нею за місцем її реєстрації, матеріали справи не містять.

Крім того, як встановлено судом та не заперечується відповідачами, мати дитини - ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації у спірній квартирі, а проживає за межами території України, тому вірними є висновки суду про те, що до досягнення дитиною повноліття, вселення дитини до спірного житла суперечить вимогам законодавства, оскільки фактично зумовлює поміщення дитини до житла, де вона залишиться бездоглядною.

Таким чином, суд, врахувавши той факт, що мати неповнолітнього ОСОБА_5 не проживає за місцем її реєстрації, а проживає за межами території України, прийшов до правильного висновку, що дитина не може проживати без догляду дорослих, оскільки самостійне проживання дитини в спірному житлі, яка не досягла повноліття, не відповідатиме його інтересам.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Натомість, неповнолітній ОСОБА_5 особисто не звертався до суду першої інстанції та не з`явився в судове засідання, хоча суд направляв йому судову повістку.

Також є правильними висновки суду першої інстанції про те, що неповнолітній ОСОБА_5 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірному житлі. Натомість, наявність у фізичної особи реєстрації у житлі приватної форми власності сама по собі не свідчить про наявність у такої особи права користування таким житлом, оскільки поняття «право користування» є більш широким, а безпосередній зміст такого права визначається за домовленістю власника житла та користувача.

Оскільки домовленість між батьками дитини була досягнута щодо місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з батьком, тому відсутня домовленість власників спірного житла, відповідачів по справі на вселення ОСОБА_1 та користування ним спірним житлом.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм цивільного та сімейного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору є безпідставними, оскільки судом вірно застовано норми як цивільного так і сімейного законодавства, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із рішенням суду.

Отже, оскаржуваним судовим рішенням не порушено права неповнолітнього ОСОБА_5 , встановлені Конвенцією про права дитини і Законом України «Про охорону дитинства», оскільки позивач забезпечений житлом (має у власності житло), а відтак право неповнолітнього сина на житло забезпечується наявністю у дитини права користування житлом, яким користується його батько.

Крім того, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стало відомо, що неповнолітній ОСОБА_5 набув 28.10.2024 повноліття та проживає за межами території України, при цьому, не підтримує стосунки з матір`ю, що не заперечується самим позивачем, тому вселення до спірного житла як неповнолітньої дитини не відповідатиме нормам чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, правильно визначивши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивача та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Інші доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Пацьора Д.С.просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку у розмірі 10 000,00 грн.

Також у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Пацьора Д.С.просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, адвокат Пацьора Д.С., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 , надала копію договору про надання професійної правничої допомоги № 60 від 03 травня 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Лексленд» в особі керуючого партнера Пацьори Д.С., відповідно до умов якого надання правничої допомоги клієнту АО призначило адвоката Пацьору Д.С., та яка зобов`язується надати клієнтові професійну правничу допомогу, визначену у п. 1.2 Договору; копію Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2024 року, згідно умов якої сторони погодили, що ця угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) АО за надання правничої допомоги по представництву по справі №711/6161/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 . Сторони погодили, що оплата послуг АО за надану правничу допомогу з представлення інтересів клієнта по справі № 711/6161/24 складає 10 000,00 грн та сплачується клієнтом на розрахунковий рахунок АО після підписання Акту прийому-передачі наданих послуг та винесення судового рішення (п.1 Додаткова Угода); копію Акта прийому-передачі наданих послуг, відповідно до договору про надання правничої допомоги №60 від 20 листопада 2024 року, згідно якого сторони погодили, що доручення замовника виконано виконавцем в повному обсязі і акт складено на суму 10 000,00 грн; копію ордеру №1103927 від 20.11.2024 про надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Пацьорою Д.С. в Черкаському апеляційному суді та копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Також на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, адвокат Пацьора Д.С., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , надала копію договору про надання професійної правничої допомоги № 61 від 03 травня 2024 року, укладеного між ОСОБА_6 та Адвокатським об`єднанням «Лексленд» в особі керуючого партнера Пацьори Д.С., відповідно до умов якого надання правничої допомоги клієнту АО призначило адвоката Пацьору Д.С., та яка зобов`язується надати клієнтові професійну правничу допомогу, визначену у п. 1.2 Договору; копію Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2024 року, згідно умов якої сторони погодили, що ця угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) АО за надання правничої допомоги по представництву по справі №711/6161/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 . Сторони погодили, що оплата послуг АО за надану правничу допомогу з представлення інтересів клієнта по справі № 711/6161/24 складає 10 000,00 грн та сплачується клієнтом на розрахунковий рахунок АО після підписання Акту прийому-передачі наданих послуг та винесення судового рішення (п.1 Додаткова Угода); копію Акта прийому-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги №61 від 20 листопада 2024 року, згідно якого сторони погодили, що доручення замовника виконано виконавцем в повному обсязі і акт складено на суму 10 000,00 грн; копію ордеру №1103926 від 20.11.2024 про надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Пацьорою Д.С. в Черкаському апеляційному суді та копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Отже, представником відповідачів - адвокатом Пацьорою Д.С. підтверджено документально, що відповідачами дійсно були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а загальний розмір таких витрат кожної із відповідачів складає по 10 000,00 грн, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Проте, із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є особою, якій встановлена І група інвалідності.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Приймаючи до уваги надані представником відповідачів - адвокатом Пацьорою Д.С. докази, а також враховуючи принципи співмірності та критерії розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, необхідності подання відзиву на апеляційну скаргу та значимості таких процесуальних дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру таких витрат та стягнення з позивача на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі по 2 000,00 грн кожній.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції -залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлений 29 листопада 2024 року/