Постанова

Іменем України

29 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/16707/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря: Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

від 22 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову

в складі судді Матвєєва Ю. О.

у цивільній справі №761/30808/24 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И В:

21 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 4 160 132,88 грн, з яких сума основного боргу 2 100 000 грн, відсотки в розмірі 1 284 669,93 грн та інфляційне збільшення боргу в розмірі 775 462,95 грн.

Разом з позовною заявою подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: :11:004:0006, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 40 710,93 грн, та на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 409,3 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою, вартістю 15 881 445,03 грн.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 виник спір щодо не виконання останнім укладеного між ними 30.11.2021 договору позики, за яким відповідач взяв у борг 2 100 000,00 грн та зобов`язався повернути до 30.01.2022. Грошові кошти, отримані в борг, відповідач в строк не повернув.

Вказував, що відповідач уникає з ним зустрічей та не здійснює погашення боргу, а тому лише накладення арешту на його майно може реально забезпечити виконання рішення суду у даній справі. Звернув увагу, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності декілька об'єктів нерухомого майна, а саме житловий будинок, нежитлове приміщення та земельна ділянка в АДРЕСА_2 та житловий будинок в м. Прилуки Чернігівської області.

За наведених обставин та посилаючись на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення виконання чи невиконання рішення суду, у разі задоволення позову, просив заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в забезпеченні позову з тих підстав, що не доведено існування реальної загрози не виконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, оскільки з цього приводу не враховував правову позицію Верховного Суду у справі №904/1934/23.

Також в обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що накладення арешту на вказане ним у заяві нерухоме майно жодним чином не перешкоджає відповідачу користуватися ним; доведено вартість такого майна та право власності відповідача на нього, а також запропоновано заходи зустрічного забезпечення, як то передбачено ЦПК України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому посилаючись на те, що постанова Верховного Суду, на яку посилається позивач, стосується господарських правовідносин, а також на те, що арешт майна буде порушувати права третіх осіб, просив в задоволенні скарги відмовити, а ухвалу суду залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

Сторони, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися та своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем вид заходу забезпечення позову є неспівмірним із пред'явленими позовними вимогами. Суд також виходив з того, що позивачем не доведено обставин того, що існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними, з наступних підстав.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №911/949/20).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є стягнення боргу за договором позики.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 в строк кошти за договором позики не повернув та уникає з ним зустрічей з цього приводу, а тому накладення арешту на його майно може реально забезпечити виконання рішення суду. Також зазначав, що відповідачу належить декілька об'єктів нерухомого майна, три з яких в м. Бориспіль, а два в Чернігівській області. На думку позивача, забезпечити позов необхідно шляхом накладення арешту на земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться в м. Бориспіль, оскільки існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на нерухоме майно відповідача, а саме на майно, яке не є предметом спору. При цьому, позивач не обґрунтував необхідність накладення арешту саме на нерухоме майно, що знаходиться в м. Бориспіль, вартість якого в декілька разів перевищує суму заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що достатньою правовою підставою для вжиття заходів забезпечення позову може бути лише обґрунтоване припущення, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім цього, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом майнового характеру, а саме про стягнення з ОСОБА_2 на підставі Договору позики від 30.11.2021 заборгованості в загальному розмірі 4 160 132,88 грн, з яких сума основного боргу 2 100 000 грн, відсотки в розмірі 1 284 669,93 грн та інфляційне збільшення боргу в розмірі 775 462,95 грн.

Отже, предметом спору є стягнення грошових коштів.

Як вже вказувалося вище, в обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач є власником нерухомого майна і може його відчужити в будь-який час, що призведе до неможливості або утруднення в добровільному порядку виконати рішення суду про задоволення позову.

Порядок примусового виконання судового рішення законодавцем визначено в Законі України "Про виконавче провадження".

Зокрема, за приписами частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження").

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що в першу чергу, у разі задоволення позову та його подальшого виконання в примусовому порядку, рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, в тому числі в іноземній валюті, що знаходяться особисто в боржника або в банках чи інших фінансових установах.

З наведеного слідує, що забезпечення позову в майновому спорі про стягнення коштів шляхом накладення арешту на нерухоме майно є передчасним, оскільки у разі примусового виконання рішення суду в першу чергу таке рішення буде виконуватися за рахунок грошових коштів боржника.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 не доводив обставин відсутності у ОСОБА_2 грошових коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову та відповідно не долучав доказів на підтвердження таких обставин.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд не врахував правову позицію висловлену Верховним Судом в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22. Більш того, у цій справі №905/448/22, на яку посилається скаржник, суд касаційної інстанції дійшов висновку про накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що накладення арешту на нерухоме майно відповідача жодним чином не перешкоджає останньому користуватися таким майном; доведеність вартості такого майна та право власності відповідача на нього, а також позивачем запропоновано заходи зустрічного забезпечення, не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки оскаржувана ухвала не містить мотивів не зазначення позивачем таких обставин та не долучення доказів на їх підтвердження при поданні заяви про забезпечення позову, що послугувало б підставою для відмови.

Сукупність вищезазначених обставин та наведених положень закону приводить до висновку, що питання щодо забезпечення позову вирішено судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

ПО С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська