ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/273/24
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"29" листопада 2024 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі судді Котенко Р. В., розглянувши заяву адвоката адвокатського об`єднання «Алєксєєв, Боярчуков та партнери» Владимирова Володимира Володимировича про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду м. Києва в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся адвокат адвокатського об`єднання «Алєксєєв, Боярчуков та партнери» Владимиров Володимир Володимирович із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права та їх обтяжень.

У позовній заяві представник позивачів адвокат Владимиров В. В. зазначає, що позивачі є спадкоємцями першої черги ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка ОСОБА_4 звернулась із заявами до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В. про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Однак, приватним нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено, про що 09.11.2023 видано відповідну постанову. У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_4 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно. Разом з тим, серед майна, яке відповідачка ОСОБА_4 визначає як спільну сумісну власність, відсутня квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). Позивачі вважають, що зазначена квартира була придбана на ім`я ОСОБА_4 під час спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 , отже, є спільною сумісною власністю, а тому частка квартири має входити у спадкову масу, на яку претендують позивачі, як спадкоємці за законом першої черги. Проте вказана квартира була подарована ОСОБА_4 своїй доньці ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 26.09.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А. В. за реєстровим № 148. Цей правочин позивачі вважають фіктивним, адже він спрямований не на реальне настання правових наслідків, а на фіктивний перехід права власності на зазначену квартиру з метою приховання цього майна від подальшого включення його до складу спадщини та отримання позивачами частки у ній. У зв`язку із зазначеним, позивачі просять визнати вказаний договір дарування квартири недійсним та скасувати рішення та запис про державну реєстрацію права та їх обтяжень.

Разом із позовом до суду представником позивачів адвокатом Владимировим В. В. була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту (заборони розпорядження) на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що належить ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до набрання законної сили рішенням у цій справі. Свою заяву мотивує тим, що накладення арешту на майно є адекватним і пов`язаним з предметом спору заходом забезпечення позову, який дозволить уникнути ускладнень виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.11.2024 заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Котенко Р. В.

Вивчивши матеріали поданої заяви, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Тобто, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для ефективного захисту прав або інтересів позивача.

При цьому, відповідно до вимог частини 3 статі 12, частини 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Під час вирішення питання щодо наявності підстав для забезпечення позову суд повинен врахувати обґрунтованість заявленого клопотання, пов`язаність заходів забезпечення позову з предметом позову, співмірність заходів забезпечення із заявленими вимогами, а також запобігти порушенню прав третіх осіб в зв`язку з вжиттям судом заходів забезпечення позову.

Окрім того, при вирішенні питання про забезпечення позову судом беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 28.06.2023 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Позивачами подані заяви приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В., що відкрила спадкову справу після смерті ОСОБА_6 , про прийняття спадщини за законом як спадкоємці першої черги.

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 753/21687/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності, що підтверджується ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2023 про відкриття провадження у справі.

З огляду на заяву ОСОБА_4 про зміну предмету позову у справі № 753/21687/23 до складу майна, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю з ОСОБА_6 , не входить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 403542019 від 13.11.2024 вбачається, що власником зазначеної квартири є ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 26.09.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А. В. за реєстровим № 148.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що представником заявників не надано достатньо доказів, що підтверджують обставини, на які він посилається у своїй заяві.

Так, позивачі заявляють, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 набута ОСОБА_4 під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_6 , а, отже є їх спільною сумісною власністю, з огляду на що частка квартири має входити до спадкового майна, яке позивачі мають право успадкувати як спадкоємці за законом.

Проте, представником заявників не надані належні та достовірні докази, що підтверджували би право власності відповідача ОСОБА_4 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) до її набуття у власність ОСОБА_5 . Відтак, суд наразі не може встановити, що дарувальником за оскаржуваним договором дарування є відповідач ОСОБА_4 .

Так само, представником заявників не надані докази того, що зазначена квартира була набута ОСОБА_4 у спільну сумісну власність зі спадкодавцем ОСОБА_6 .

При цьому, суд не може оцінювати заяви позивачів до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 як належні докази спадкоємства за законом першої черги, оскільки такі заяви не підтверджують факт родинних відносин між позивачами та спадкодавцем.

Окрім того, відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Позивачами не надані докази відсутності складеного спадкодавцем заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, або докази неохоплення заповітом спірного нерухомого майна, що підтверджуватиме їх право спадкування за законом відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України.

Недоведеність заявниками зазначених вище обставин належними, допустимими, достовірним та достатніми доказами, унеможливлює дійти остаточного висновку про те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо наявності підстав для забезпечення позову суд також бере до уваги інтереси не тільки позивачів, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відтак, накладення арешту на майно третьої особи, за відсутності наразі доказів обставин, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та частина якої може входити до спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , суд розцінює як втручання у право на мирне володіння майном, що захищено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод .

Отже, враховуючи зазначені представником заявників обґрунтування та надані докази, суд вважає, що представником заявників не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний вище спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких позивачі звернулись до суду.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру відмовити, у зв`язку із необґрунтованістю заяви.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 259-261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви представника заявників адвоката адвокатського об`єднання «Алєксєєв, Боярчуков та партнери» Владимирова Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права та їх обтяжень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р. В. Котенко