Справа №:755/449/24
Провадження №: 2/755/1194/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути на свою користь з Моторного (транспортного) страхового бюро України три відсотки річних у розмірі 3 221 грн, інфляційні втрати в розмірі 19 550,31 грн, та судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.01.2023 у справі № 712/6875/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до МТСБУ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено, а саме: стягнуто з МТСБУ в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, в сумі 39 933, 80 грн, пеню в сумі 2 515, 84 грн, судові витрати 908, 00 грн. за сплату судового збору та 3 164, 40 грн. за сплату судової будівельно-технічної експертизи, а всього 46 552, 04 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 17.05.2023 у справі № 712/6875/21 рішення суду 1-ї інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу представника МТСБУ залишено без задоволення. Виконуючи рішення суду, 04.07.2023 року МТСБУ сплатили на користь позивача 46 552, 04 грн. У відповідності до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Судом 1-ї інстанції встановлено та зазначено в своєму рішенні наступне: " 23.07.2020 позивачем було направлено до МТСБУ всі необхідні для отримання належного страхового відшкодування документи, в тому числі і повідомлення про настання страхового випадку та заяву про страхове відшкодування, які відповідачем отримані 28.07.2020. В подальшому від відповідача він отримав лист відповідь, відповідно до якого сума матеріального збитку нанесеного йому, як власнику житлового будинку складає 25 353,20 грн., проте не зазначено відповідно до яких нормативно-правових актів було нараховано саме таке страхове відшкодування. 10.11.2020 відповідачем було перераховано вказану суму страхового відшкодування на його картковий рахунок. Позивач, не погоджуючись із розміром страхового відшкодування, неодноразово направляв відповідачу письмові претензії із вимогою переглянути раніше прийняте рішення, однак, листом № 3.1-01-6/199 від 05.01.2021 йому було відмовлено. Керуючись вище викладеним, вважає за необхідне стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрати, що нараховані на розмір не сплаченого страхового відшкодування за період з 27.10.2020 (91 - й день з дня отримання заяви на виплату страхового відшкодування, саме дана дата була граничною до МТСБУ для виплати регламентованої виплати в повному обсязі) по 04.07.2023 (дата, коли МТСБУ сплатила кошти).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.01.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

08.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, застосувати строк позовної давності, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, які планує понести відповідач у розмірі 2 000 грн.

Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на те, що норми Закону № 1961-IV передбачає чіткий перелік випадків, за яких Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Звернуту увагу суду, що постановою Черкаського апеляційного суду від 17.05.2023 було остаточно визначено розмір шкоди, яке підлягало стягненню з МТСБУ. Пунктом 2.1. ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. У зв`язку з розглядом справи судом у МТСБУ на підставі абз. 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV виник обов`язок призупинити розгляд заяви потерпілого. Відповідно до абз. 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Таким чином, строк на виплату страхового відшкодування припиняється до постановления рішення, що і відбулося у червні 2023 року та на виконання вказаної вище постанови МТСБУ було сплачено страхове відшкодування. Отже, обрахунок пені, інфляції та 3 % річних повинен починати з моменту постановления рішення до моменту виконання рішення суду, а тому розрахунок позивача є невірним, а повинен починатися з 17.05.2023 по 04.07.2023.

Також, відповідач зазначає, що відповідно до и. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Саме з дати настання страхового випадку починається строк позовної давності та строк позовної давності закінчився 22.07.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

20.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач на власний розсуд здійснює трактування норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Інших заяв по суті справи не надійшло.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.01.2023, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 17.05.2023, у справі №712/6875/21 стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 39 933,80 грн, пені в сумі 2 515,84, понесені судові витрати 908 грн, витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи 3 164, 40 грн, а всього 46 522,04 грн.

Вказаним рішенням встановлено, що 23.07.2020 позивачем було направлено до МТСБУ всі необхідні для отримання належного страхового відшкодування документи, в тому числі і повідомлення про настання страхового випадку та заяв про страхове відшкодування, які відповідачем отримані 28.07.2020. Згідно відповіді МТСБУ 17.11.2020 було прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування шкоди в розмірі 25 353,20 грн. Зазначені кошти відповідачем було перераховано на рахунок позивача, що підтверджується копією платіжного доручення банку від 20.11.2020. Не погоджуючись із розміром страхового відшкодування позивач неодноразово направляв МТСБУ письмові претензії із вимогою переглянути раніше прийняте рішення, однак, своїм листом № 3.1-01-б/199 від 05.01.2021 року МТСБУ йому було відмовлено. Постільки позивачем частково відшкодовано потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 25 353,20 грн, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає матеріальна шкода в сумі 39 933,80 грн»

Станом на день розгляду справи вказане рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.01.2023 у справі №712/6875/21 набрало законної сили.

За нормою ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд, в якому право доступу, тобто право порушити провадження у цивільній справі в суді, є одним із аспектів поряд з організаційними та процесуальними гарантіями (рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте наведене право не є абсолютним та може підлягати обмеженням (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]), заява № 36760/06, § 230).

Преюдиційність - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі №910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 по справі №908/1090/18).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

За вказаних обставин, суд доходить до висновку про помилковість тверджень відповідача щодо часу з якого має бути розраховані штрафні санкції заявлені до стягнення позивачем з відповідача.

У пункті 36.5. статті 36 Закону №1961-IV визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.07.2023 по справі № 910/16820/21 зазначила, що у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду, зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, до прострочення страховика (МТСБУ) підлягає застосуванню частина 2 статті 625 ЦК України, відтак аргументи щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних суд вважає обґрунтованими.

Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 3 221 грн, інфляційні втрати в розмірі 19 550,31 грн, що розраховані за період з 27.10.2020 до 04.07.2023 на суму заборгованості з виплати страхового відшкодування в розмірі 39 993 грн. Суд вважає такий розрахунок вірним та таким, що відповідає обставинам справи та не спростований відповідачем.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача за заявою відповідача, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За вимог ч.1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Станом на день звернення позивача з даним позовом, та станом на час вирішення справи судом по суті, введений Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнний стан є діючим, у зв`язку з чим перебіг позовної давності у вказаний період зупинений, у зв`язку з чим заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Згідно із ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 11, 256-258, 261, 267, 509, 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 137, 141, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Моторно (транспортного) страхового бюро України (, 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8), про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 3 221 грн, інфляційні втрати в розмірі 19 550,31 грн, судовий збір в сумі 1 073,60 грн, а всього 23 844,91 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: