Справа № 203/6765/24
УХВАЛА

27 листопада 2024 року суддя Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Казак С.Ю., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до СУ ГУНП в Донецькій області про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, суд враховує наступне.

Частиною першою ст.1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно ч.1 ст.5 КПК України 2012 року процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Пунктами 9,10 розділу XІ ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ КПК України 2012 року встановлено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Згідно зі ст.126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктами 7 та 8 ч.1 ст.324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому ст.411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Згідно КПК України 2012 року правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 цього Кодексу, за змістом ст.ст.174 якого питання про накладення арешту на майно та його скасування вирішують під час досудового розслідування слідчий суддя, а під час судового розгляду - суд.

Частинами 1,2 ст.174 КПК України 2012 року також встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування або судового провадження не позбавлений права звернутися до слідчого судді або суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Згідно із ч.3 ст.174 КПК України 2012 року прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч.4 ст.174 КПК України 2012 року).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.ч.1,3 ст.3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03.07.2018 року, від 17.10.2018 року у справі №461/233/17 та від 07.11.2018 року у справі №296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі №202/5044/17, від 28.11.2018 року у справі №636/959/16-ц, від 12.12.2018 року у справі №640/17552/16-ц, від 27.03.2019 року у справі №202/1452/18, від 11.09.2019 року у справі №504/1306/15-ц).

З пред`явленого позову та додатків до нього вбачається, що позивачкою заявлено вимогу про зняття арешту з майна, що належало його померлому чоловіку ОСОБА_2 , накладеного постановою слідчого СУ ГУНП в Донецькій області від 18.10.2012 року в рамках кримінального провадження №0000119.

Згідно долученої до позову довідки СУ ГУНП в Донецькій області вбачається, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000119 було направлено до Ворошилівського районного суду м.Донецька 28.01.2024 року.

Відповідно до даних, що містяться в ЄДРСР, якими суд має користуватись при здійсненні судочинства відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень», вбачається, що в ухвалі апеляційного суду Донецької області від 17.03.2014 року у справі №255/977/14-к, провадження №11-п/775/90/2014, зазначено, що ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20.02.2014 року кримінальне провадження №0000119 з обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України і ОСОБА_1 за ч.5 ст.191, ч.4 ст.358 КК України, було направлено до Київського районного суду м.Донецька.

Ухвалою Київського районного суду м.Донецька від 02.07.2014 року (кримінальне провадження №1-кп/257/205/14) обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000119 відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_1 у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.358 КК України та обвинувальний акт по кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000297 відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України повернуто прокурору.

З вищенаведеного вбачається, що кримінальне провадження №0000119 було розпочато в період дії КПК України 1960 року та після набрання чинності КПК України 2012 року, розслідувалось в подальшому згідно положень останнього.

ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 мали статус підозрюваних та в подальшому обвинувачених у вказаному кримінальному провадженні.

Постанова про арешт майна ОСОБА_2 була винесена слідчим в рамках вказаного кримінального провадження 18.10.2012 року, тобто в період дії КПК України 1960 року.

Відомостей щодо кримінального провадження №0000119 після повернення обвинувального акту прокурору ухвалою Київського районного суду м.Донецька від 02.07.2014 року, його закриття, повторного направлення до суду з обвинувальним актом та наслідків судового розгляду, в ЄДРСР не має та до позовної заяви не долучено.

За вказаних обставин, питання про зняття арешту з майна обвинуваченого ОСОБА_2 , накладеного постановою слідчого від 18.10.2012 року, має вирішуватись за правилами КПК України.

В зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження по справі слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, як такої, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.3,19,186,258-261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом за позовом ОСОБА_1 до СУ ГУНП в Донецькій області про зняття арешту з майна.

Роз`яснити заявнику у відповідності до ч.5 ст.186 ЦПК України, що вона має право звернутись для вирішення питання про скасування арешту майна в порядку, визначеному КПК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена учасниками справи шляхом подачі апеляційного скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя С.Ю.Казак