П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 року не укладала, оскільки вона його не підписувала, не відчужувала квартиру відповідачу, квартира вибула з володіння позивача поза її волею, відтак, як власник майна, права якої порушені тим, що право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем, має право на відновлення своїх прав.

На підставі викладеного, просила суд витребувати у власність позивача нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яке перебуває у володінні ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про витребування майна задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 05 червня 2024 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

03 вересня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

10 вересня 2024 року на адресу суду від третьої особи Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни надійшов відзив на апеляційну скаргу.

17 вересня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

18 вересня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшло пояснення.

07 жовтня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на пояснення позивача.

У судове засідання, призначене на 10.10.2024 року, з`явився представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №7.

Право власності на квартиру за позивачем зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 29.01.2004 р.

На підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І. вчинено реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1

31.01.2021 р. ОСОБА_3 повідомила Печерське УП ГУНП у м. Києві про те, що було вчинено шахрайство, а саме мала місце спроба незаконного заволодіння квартирою.

01.02.2021 р. Печерським УП ГУНП у м. Києві внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України по факту незаконного заволодіння квартирою.

ОСОБА_2 зазначила, що вона вже більше 10 років проживає закордоном, зокрема у Франції, м. Лібурн. В Україні, від її імені правом розпоряджатись квартирою наділена виключно її мати ОСОБА_3 на підставі довіреності від 23.04.2019 року.

Позивач зазначила, що у договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. підпис від її імені виконано іншою особою, в день укладення договору вона не перебувала на території України, а документи, що надані нотаріусу для посвідчення договору (паспорт громадянина України, фізичної особи - платника податків, Договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р.) є підробленими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, зазначив, що спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею внаслідок зловмисної поведінки інших осіб, а тому позивач має передбачене частиною першою статті 388 ЦК України право на повернення майна у своє володіння.

Як вбачається з апеляційної скарги, більшість її доводів фактично повторюють позицію відповідача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на неналежність позиції відповідача щодо неможливості витребування в неї спірної квартири у зв`язку з тим, що позивач своєю поведінкою сприяла відчуженню квартири, майно з її власності вибуло з її волі, відтак не може бути витребуване з у добросовісного набувача, що отримав таке майно за відплатним договором.

Таку свою позицію апелянт ґрунтує на правовому висновку, зробленому Верховним Судом у справі №752/5881/20 від 11.12.2023 року.

В той же час, з точки зору апеляційного суду, даний правовий висновок не може бути застосований в даному випадку.

Добросовісність набуття ОСОБА_1 спірного майна жодною із сторін у справі не заперечувалось.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.1 ст.388 ЦК України, відповідно до яких, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З наведеної правової конструкції вбачається, що у добросовісного набувача майна за відплатним договором майно може бути витребуване, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі.

Правовий висновок у справі № №752/5881/20 не є релевантним до даних правовідносин, оскільки був зроблений стосовно вибувшого з володіння власника рухомого майна, до переходу права власності на яке законом висуваються зовсім інші вимоги, ніж до оформлення такого переходу на нерухоме майно, що є предметом розгляду у даній справі.

З вказаного правового висновку, як і з інших правових висновків, на які посилається апелянт, вбачається, що вони можуть бути застосовані до правовідносин, предметом спору у яких є рухома річ, транспортний засіб. Однак, в справі, що розглядається, предметом спору є нерухома річ - квартира

Відповідно до статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомим речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що з урахуванням специфіки речей в обороті володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Духовного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

З урахуванням специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів, тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним, тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування і розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі №707/2451/22).

Чинним цивільним законодавством стосовно нерухомого майна встановлена більш сувора та деталізована регламентація правил відчуження та переходу права володіння.

За таких умов, у даній справі суд не може констатувати вибуття спірної квартири із користування позивача з її волі як підстави, що перешкоджає можливості витребування майна з чужого незаконного володіння.

Окрім наведеного, позиція апелянта з даного приводу не може бути застосована ще й з огляду на те, що правова конструкція ст.388 ЦК України передбачає як необхідну передумову для цього фактичний перехід права власності, який здійснений на підставі відповідного договору.

Як встановлено в ході розгляду як даної справи, так і справи № 757/9639/21, рішення по якій має преюдиційне значення, договір про відчуження спірної квартири позивач фактично не підписувала. За таких умов і сам договір фактично укладений не був.

Оскільки договір з відчуження майна не укладався, не могло виникнути і такого його наслідку як перехід права власності від позивача до відповідача. Таким чином, фактично спірна квартира з власності позивача вибути не могла, незважаючи на те, що відповідач провела державну реєстрацію такого майна за собою.

Все це в сукупності унеможливлює констатацію обставин, які виключають можливість задоволення позову, на які посилається апелянт.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про витребування майна.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько