Справа № 464/2308/22
пр.№ 2/464/135/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова у складі судді Тімченко О.В з участю секретаря судового засідання Андрушківа В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу № 464/2308/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за грошовою позикою,

за участі сторін

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова у порядку цивільного судочинства із позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 50000 грн, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань за договором позики грошей.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 12 липня 2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд ухвалою від 09 серпня 2022 року зупинив провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України (або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції), а 19 червня 2024 року поновив провадження у справі у зв`язку із усуненням обставини, що стала підставою для зупинення провадження у справі, - звільненням у запас відповідача.

Суд ухвалою від 18 липня 2024 року постановив розгляд справи у порядку спрощеного провадження проводити у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд ухвалою від 17 вересня 2024 року визнав необґрунтованим заявлений відповідачем відвід судді Тімченко О.В., визначено склад суду для вирішення питання про відвід згідно з вимогами ч.1 ст.33 ЦПК України.

Суд ухвалою (суддя Дулебко Н.І.) від 23 вересня 2024 року у задоволенні відповідача про відвід судді Тімченко О.В. відмовив.

При розгляді справи у судовому засіданні:

позивач позов підтримав та просить задоволити, адже зобов`язання відповідача за позикою не виконані у повному обсязі. Долучені відповідачем розписки та квитанції не мають жодного відношення до цієї позики, стосуються інших усних договорів між сторонами;

відповідач позов заперечив та просить у такому відмовити, стверджуючи, що повертав позику, про що свідчать долучені ним письмові докази, також кошти ним повертались без розписок, так як позивач відмовлявся підтверджувати отримання грошей.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд дійшов наступного висновку.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

У порядку ч.4 ст.263 ЦПК України при застосуванні норм права суд ураховує сформовану позицію Верховного Суду у постановах від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 27 січня 2021 року у справі № 607/16163/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19, за якою принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.ст.526, 530, 625 ЦК України).

Як регламентовано ст.ст.627, 629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19 зазначив, що у ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.ст.1047, 1049 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним - ст.204 ЦК України.

Презумпція правомірності правочину, викладена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) 24 лютого 2020 року укладено договір позики грошей, за яким позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 50000 грн (сума позики), які останній зобов`язався повернути у термін не пізніше 24 лютого 2021 року.

Сторонами у договорі однозначно та чітко обумовлено, що грошові кошти одержані позичальником від позикодавця повністю до підписання цього договору; цей договір позики є безпроцентним.

Підписуючи договор позики грошей, сторони погодилися на укладання договору саме такого змісту та підстав сумніватися в його достовірності не встановлено, доказів розірвання договору чи визнання недійсним повністю чи частково не надано, а тому у цьому випадку діє презумпція правомірності правочину, чого сторонами не заперечено. За наведених обставин суду позивачем надано переконливі докази як факту укладення договору позики, так і виконання взятих на себе зобов`язань щодо надання грошей відповідачу, останнім таки факти не оспорено.

У ст.545 ЦК України закріплено положення, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ст.1049 ЦК України.

Сторони у договорі позики грошей визначили, що повернення грошових коштів повинно бути здійснено у місті Львові. Грошові кошти вважаються повернутими у момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалася. Прийнявши грошові кошти, позикодавець повинен на вимогу позичальника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі грошових коштів. Наявність оригіналу цього договору у позичальника підтверджуватиме виконання ним свого обов`язку

Суд відхиляє долучені відповідачем розписку про отримання позивачем щомісячних процентів за договором позики у розмірі 200 доларів США (двічі по 100 доларів США) та квитанції про перерахування коштів на банківську карту позивача: 610,00 грн, 1120,00 грн, 1515,00 грн, 1400,00 грн, 3850,00 грн, 3050,00 грн, 2600,00 грн (позивач не заперечив належність йому такої карти), адже договір позики є безпроцентним, а квитанції не містять жодних даних, які б указували, що кошти спрямовуються саме на погашення позики від 24 лютого 2020 року. Суд достеменно не взмозі пов`язувати ці кошти із договором позики за відсутності зазначення у квитанціях призначення платежу. Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не бере до уваги такі докази у підтвердження повернення суми позики.

У ст.537 ЦК України унормовано, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі, зокрема, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Відповідач знехтував визначеними цивільним законом правом скористатися положеннями ст.537 ЦК України, а відтак голослівні його аргументи щодо передачі коштів позивачу без отримання натомість розписок від останнього у розмірі 12000 грн (фактичне зловживання кредитора) є неспроможними.

Беручи до уваги викладене вище у своїй сукупності, настання дати повернення сум позики та відсутність жодних доказів повернення такої суд констатує порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, чого останнім не спростовано.

Доводи відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі за відсутності предмета спору є безпідставними з огляду на таке.

Виходячи із приписів п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 виснував, що закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Установлені у ході розгляду фактичні дійсні обставини не свідчать про відсутність між сторонами неврегульованих питань, а наявність виконавчого напису нотаріуса, як це передбачено ст.18 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», про стягнення суми позики у позасудовому порядку, оскарження відповідачем такої нотаріальної дії у суді не підтверджують та не спростовують обставини, які підлягають доказуванню у даній справі.

Заявляючи у цивільній справі № 464/509/22 вимоги про визнання виконавчого напису від 10 січня 2022 року таким, що не підлягає виконанню, відповідач реалізував своє гарантоване право на судовий захист. До того ж Львівський апеляційний суд у постанові від 01 серпня 2022 року, залишаючи без змін рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2022 року, указав, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не позбавляє позикодавця звернутися за захистом свого права у судовому порядку.

Наведені законодавчі положення та обставини справи свідчать, що відповідач має зобов`язання перед позивачем за договором позики і зазначене ним не спростовано. Суд погоджується із переконливими доводами позивача та відхиляє твердження відповідача, що зводяться до власного помилкового тлумачення чинного законодавства та бачення обставин справи, розцінюються як намагання уникнути цивільної відповідальності. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку та позов підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 50000 грн за договором позики грошей.

У матеріалах справи відсутні відомості та докази, які б доводили протилежне та беззастережно спростовували зазначений висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність ( ст.3 ЦК України , ст.2 ЦПК України ).

При розгляді справи судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору. Інші доводи не є визначальними та вагомими, які б могли вплинути на правильність рішення у справі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволення позовних вимог на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

задоволити позов.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 гривень за договором позики грошей від 24 лютого 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України).

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 28 жовтня 2024 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО