Справа № 136/560/24
Провадження № 22-ц/801/2340/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 рокуСправа № 136/560/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Панасюка О. С., Сопруна В. В.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

Рішення ухвалив суддя Іванець О. Д.

Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Липовець Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення невідома,

Встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вони перебували у шлюбі, який зареєстрований 10 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 22. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Відповідач працездатний, отримує дохід, але допомоги на утримання дитини не надає, а тому вона вважає, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання сина в розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходів. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 19 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору, в розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині отримувача аліментів, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким призначити отримувачем аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 19 березня 2024 року і протягом усього часу доки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживатиме з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і знаходиться на її утриманні та вихованні та в разі якщо інше не буде встановлено в судовому порядку до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. Крім того відповідач просить визнати грошові кошти в сумі 5000,00 грн., перерахованих ним зазначеними в апеляційній скарзі частинами на рахунки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , починаючи з 09 квітня 2024 року по 09 липня 2024 року такими, що є аліментами сплаченими добровільно від дня пред`явлення позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що з огляду на виписки по витратам по картці/рахунку відповідача в АТ КБ «Приватбанк» аліменти на дитину він сплачував добровільно та регулярно, розмір грошових коштів він не обмежував. Відповідач вважає, що позивачем було зухвало введено суд першої інстанції в оману, оскільки дитина фактично з нею не проживає та знаходиться на утримані матері позивача ОСОБА_5 .

Відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_2 усі отримані від нього та його матері кошти витрачала завжди на власні потреби, має безліч боргів та штрафів, а тому він впевнений, що в разі перерахування ним аліментів на дитину відповідачу, грошові кошти будуть витрачені на погашення боргів, сплату штрафів та інші особисті потреби позивача.

У встановлений судом строк позивач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу відповідача не надала.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав, просить її задовільнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в оскаржуваній частині.

Позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась (а. с. 148-149).

27 листопада 2024 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла сканкопія заяви ніби-то ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи у зв`язку з її неявкою у м. Вінницю, так як на даний момент вона працює і проживає у м. Києві.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи за наявності обставин, що унеможливлюють її розгляд, зокрема через неявку учасників справи, лише за умови надання доказів поважності причин.

Сканкопія заяви, що не містить належного обґрунтування чи підтверджуючих доказів, не може бути підставою для відкладення розгляду справи, а тому у задоволенні такої заяви відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 10 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 22, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 3).

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 136/81/24).

Від спільного шлюбу у сторін народилась дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 2).

З довідки № 1247 від 11 березня 2024 року, яка видана Центром надання адміністративних послуг Липовецької міської ради ОСОБА_2 , вбачається, що її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає без реєстрації біля матері ОСОБА_2 (а. с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції вказав на те, що розмір аліментів, який заявлений позивачем (1/3 частина доходів) є не обґрунтованим, а тому суд приходить до висновку, що із відповідача необхідно стягувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що повністю відповідає вимогам ст. 182 СК України, та буде відповідати як інтересам неповнолітньої дитини ОСОБА_3 так і його батьків сторін по справі. З урахуванням обставин встановлених судом та вимог, визначених статтею 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільної дитини, а також виключного права того, з ким проживає дитина на вибір способу стягнення аліментів, суд вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 і ст. 141 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).

Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції повною мірою першочергово відповідає інтересам дітей, а тому не підлягає скасуванню. Крім того, з урахуванням обставин справи, судом першої інстанції обґрунтовано зменшено заявлений позивачем розмір аліментів з 1/3 до 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому судом враховано вимоги статті 181 та статті 184 СК України в частині визначення одержувача аліментів, згідно яких аліменти присуджуються тому із батьків, разом з ким проживає дитина.

Судом встановлено, що підтверджено довідкою № 1247 від 11 березня 2024 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Липовецької міської ради, що син ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає без реєстрації біля матері ОСОБА_2 (а. с. 5).

В апеляційній скарзі відповідач, стверджуючи, що їх син проживає разом із своєю бабусею, яка є рідною матір`ю позивача у справі ОСОБА_2 ОСОБА_4 , такі свої твердження не підтвердив належними і допустимими доказами.

Отже, відповідач, на виконання вимог статтей 12 і 81 ЦПК України, не надав жодних доказів, які б відповідали вимогам статтей 76-80 ЦПК України, а саме вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, на підтвердження тих обставин, що малолітня дитина ОСОБА_3 не проживає з позивачем матір`ю ОСОБА_2 , а проживає та перебуває на утриманні її матері ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 впевнений, що в разі перерахування ним аліментів на дитину відповідачу, грошові кошти будуть витрачені на погашення боргів, сплату штрафів та інші особисті потреби позивача, апеляційний суд відхиляє, оскільки вони є лише припущенням, суб`єктивною думкою платника аліментів та не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку сплати аліментів чи зміни їх отримувача.

Крім того, якщо у відповідача є сумніви у тому, що аліменти використовуються не за призначенням, відповідно до ч. 2 ст. 186 СК України, платник аліментів має право звернутися до органу опіки та піклування із заявою про перевірку цільового використання коштів. У разі встановлення фактів нецільового використання, платник аліментів може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного Ощадного банку України.

Посилання відповідача на те, що аліменти на дитину він сплачував добровільно та регулярно, а також те, що розмір грошових коштів не обмежувався, не спростовують право матері, на утриманні якої перебуває дитина, отримувати аліменти на її забезпечення. Факти добровільного перерахування коштів позивачу не мають юридичного значення в контексті спростування обов`язку відповідача сплачувати аліменти.

Тому, грошові кошти в сумі 5000,00 грн, перераховані відповідачем за власною ініціативою позивачу та її матері починаючи з 09 квітня 2024 року по 09 липня 2024 року, не можуть вважатися «добровільно сплаченими аліментами», оскільки таке поняття відсутнє у чинному законодавстві України. Обов`язок зі сплати аліментів виникає лише на підставі рішення суду або домовленості між сторонами, оформленої у встановленому законом порядку. Перерахування коштів без відповідного правового оформлення є виключно добровільною фінансовою допомогою, яка не замінює обов`язку зі сплати аліментів у встановленому законом порядку.

Крім того, додані до апеляційної скарги та клопотання про долучення доказів виписки з рахунків підтверджують лише факт руху коштів по рахунку, але жодним чином не обґрунтовують і не доводять домислів відповідача, щодо потреб дитини чи будь-яких інших звинувачень на адресу позивача.

Прохання відповідача в апеляційні скарзі про скасування рішення суду в частині отримувача аліментів, та ухвалення в цій частині нового рішення є таким, що суперечить чинному законодавству, а тому не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, що передбачає рівні процесуальні права для сторін справи. Внесення до рішення даних про особу, яка не була стороною у справі, без її участі в судовому розгляді, позбавляє її можливості реалізувати свої права, зокрема, право на захист, передбачене ст. 43 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до принципів цивільного процесуального права, суд апеляційної інстанції не може виходити за межі заявлених позовних вимог та розглядати питання, які не були предметом спору у суді першої інстанції.

Оскільки особа, на користь якої відповідач просить стягувати аліменти не є стороною у справі, такий розгляд виходить за межі компетенції суду.

Встановлення нового отримувача аліментів, який не був стороною у справі, без належного судового розгляду за участю всіх зацікавлених сторін, порушує принципи змагальності та рівності учасників процесу.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до суб`єктивної оцінки відповідачем особи позивача та її стилю життя. Оскільки ці доводи не стосуються суті спору, суд відхиляє їх як такі, що не мають правового значення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим з додержанням вимог, як матеріального так і норм процесуального права, тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіО. С. Панасюк
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2024 року