"29" листопада 2024 р.
Справа № 642/7605/23
Провадження 2/642/213/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 р. Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Гойко Т.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Савченко О.О. звернулася до суду із даним позовом в якому просила визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував з відповідачем ОСОБА_5 у шлюбі з 22.07.2000 р., зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів громадського стану м. Харкова.Під час шлюбу, 02.12.2015 р. подружжям за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22.05.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач за домовленістю з відповідачкою проживав у спірній квартирі. З 23.12.2022 р. відповідач перебуває у складі Збройних Сил України. У вересні 2023 року ОСОБА_3 , перебуваючи у відпустці, приїхав до м. Харкова та виявив, що в його квартирі проживають незнайомі йому люди, які відмовилися впускати позивача до його власного житла. Представниками поліції, яких викликав позивач, було встановлено, що відповідачка, ОСОБА_6 , без відома позивача, здала квартиру в оренду, чим створила позивачу перешкоди у користуванні спільною власністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.01.2024 позовна заява залишена без руху і після усунення недоліків, ухвалою суду від 18.01.2024 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідачки ОСОБА_7 04.03.2024 р. подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідачка вважає позовну заяву необґрунтованою, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню. На обгрунтування відзиву зазначила, що хоча шлюб і було розірвано у 2017 році, шлюбні відносини припинено ще раніше, а спірну квартиру за адресою АДРЕСА_2 відповідачка придбала за кошти, отримані внаслідок продажу квартири та будинку, які вона отримала у спадок та кошти, взяті у кредит її братом. Так, 18 серпня 2006 року відповідно договору купівлі продажу відбувся продаж будинку, 18.03.2015 - продаж квартири за адресою АДРЕСА_3 за 30000 доларів США, а 24.11.2015 брат відповідачки взяв кредит на 8 000 000 руб., які передав відповідачці на купівлю власного житла в Україні. У порядку ст.57 СК України, спірна квартира повністю належить відповідачці, оскільки придбана під час шлюбу за кошти, що належали їй особисто, оскільки кошти на придбання спірної квартири не були спільно нажитими, а отриманими відповідачкою від продажу успадкованої квартири та грошей, подарованих братом. Після розірвання шлюбу позивач не проживав з відповідачкою у спірній квартирі, а мешкав у нежитловому приміщенні 1-го поверху № ІІ загальною площею 16,4 кв.м. житлового будинку літ. А-9, за стіною квартири, яке було придбано одночасно зі спірною квартирою та оформлене на позивача. Приміщення було переобладнане, там є спальне місце, санвузол та кухня. Це може підтвердити свідок. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди про те, що за кожним із них залишається майно, яке на кого було зареєстровано. У володінні позивача залишився автомобіль «Mersedes benzVito 111 CDI», який позивач продав без згоди відповідачки. Відповідачкою після розірвання шлюбу було добросовісно сплачено кошти для придбання однокімнатної квартири у АДРЕСА_4 , у замін того, що позивач не претендує на спірну квартиру, яка є предметом позову. 10 березня 2020 року, між сторонами виник словесний конфлікт, коли ОСОБА_4 відмовила впускати ОСОБА_3 до квартири, у зв`язку із чим Позивач наніс Відповідачу тілесні ушкодження. У 2022 році коли почалось повномасштабне вторгнення РФ до України, ОСОБА_4 були вимушена виїхати з дітьми за кордон, де перебуває зараз.

Крім того, адвокат Сеньків І.М. посилається на сплив строків позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки на думку відповідачки, моментом, коли позивач дізнався про своє порушене право є 10 березня 2020 року, коли йому було відмовлено доступу до квартири, тому позивач пропустив трирічний строк для подання позову про поділ спільного майна подружжя.

14.03.2024 р. представником позивача, адвокатом Савченко О.О. подано відповідь на відзив, у якому заперечувалося проти факту придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, оскільки відповідачкою не надано жодного доказу, що інша квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та будинок АДРЕСА_5 , були отримані нею у спадок. Крім цього з умов договору купівлі-продажу від 18.03.2015 р. вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_3 належала окрім позивачки ще 5 особам. Тому, твердження відповідачки, що вона отримала за продаж квартири 30 000 доларів не відповідає дійсності, оскільки ця сума була поділена між 6 особами, і отриманих 5000 доларів не вистачило б відповідачці для придбання спірної квартири. Доказів щодо передачі відповідачці від інших співвласників 25000 доларів для придбання квартири АДРЕСА_1 відповідачкою та її представником до суду не надано. Твердження відповідачки, що будинок АДРЕСА_5 було отримано нею у спадок, спростовується договором купівлі-продажу від 18.08.2006 р., де зазначено, що відповідачка, ОСОБА_8 під час укладання договору купівлі продажу будинку діяла від імені власників будинку, своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , і отримані від продажу цього будинку кошти 20519,00 грн належали не відповідачці, а її батькам. Доказів передачі батьками вказаних коштів відповідачці суду також не надано. Відповідно до Індивідуальних умов кредитного договору № К/11780-06 від 24.11.2015 р., ОСОБА_10 було надано кредитну лінію з лімітом заборгованості у 8 000 000,00 російських рублів на особисті потреби. Жодного доказу того, що ОСОБА_10 дійсно отримав таку суму коштів та передав їх відповідачці, як і того, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірної квартири суду не надано. Доводи відповідачки, що спірна квартира придбана за її особисті кошти не підтверджується жодним доказом, тому є безпідставними. Натомість, той факт, що квартиру було придбано за кошти, які було отримано позивачем як фізичною особою-підприємцем підтверджується деклараціями про отримані доходи ОСОБА_3 за 2014-2015 р.р. У договорі купівлі-продажу спірної квартири відсутні відомості про те, що квартира придбана за власні кошти відповідачки, отже, квартира є спільною власністю подружжя. Крім того, у п. 7 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02.12.2015 р. зазначено, що купівля квартири вчиняється за згодою чоловіка ОСОБА_3 . Позивач не заперечує, що автомобіль Mersedes benzVito 111 CDI було ним продано, проте зробив він це з відома та згоди відповідачки, якій передав грошові кошту у сумі 3300 доларів США та 3700 грн., що складає 50% вартості проданого автомобіля. Квартира АДРЕСА_6 була придбана за особисті кошти позивача після розірвання шлюбу, а отже, є його особистою власністю і жодних доказів передачі відповідачкою ОСОБА_3 коштів на придбання вказаної квартири до суду не надано.

Ухвалою суду від 03.09.2024 р. задоволено клопотання представника позивача і у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України витребувано інформацію щодо перетинання державного кордону України та коли саме, ОСОБА_4 в період з 24.02.2022р. по теперішній час.

Ухвалою суду від 03.09.2024 р. підготовче провадження у справі було закрито і справу призначено до судового розгляду.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, були повідомлені про дату, місце та час слухання справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою з 22.07.2000р. по 22.05.2017р. Після розірвання шлюбу позивач користувався квартирою АДРЕСА_1 , а після повномасштабного вторгнення рф - проходить службу у Збройних Силах України. У вересні 2023 р. ОСОБА_3 , перебуваючи у відпустці, приїхав до м. Харкова та виявив, що в його квартирі проживають незнайомі люди, які не пустили його до квартири, тому позивач був вимушений звернутися до суду. Під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач надавав згоду на її купівлю і зазначений договір не містить відомостей, що вказана квартира є особистою власністю відповідача. Відповідач зверталася до суду 28.09.2017р. з позовом про поділ спільного майна подружжя, однак цей позов, про який не був обізнаний позивач, судом був залишений без розгляду. Позивачем надано докази, що він мав можливість після розірвання шлюбу купити квартиру по АДРЕСА_7 , а посилання відповідача, що ця квартира куплена за кошти відповідача не підтверджена жодним доказом, як і посилання представника відповідача на усну домовленість про розділ спільного майна подружжя. В ухвалі Ленінського районного суду щодо конфлікту 10.03.2020р. підтверджено місце проживання позивача, а саме спірна квартира. Доводи представника позивача про порушення строків позовної давності не засновані на законі, оскільки в Україні введено военний стан, а тому такі строки не порушені.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, пояснив, що позивачем порушені строки позовної давності при подачі позову, оскільки 10.03.2020р. між сторонами виник словесний конфлікт, відповідачка після усної домовленості про розділ майна не пустила позивача в квартиру і останній спричинив відповідачці тілесні ушкодження, при цьому нею була викликана поліція. Відповідачка в цілях благополуччя дітей погодилась не звертатись до поліції, а позивач пообіцяв, що суперечок щодо поділу майна більше не буде. Сторони усно домовились, що автомобіль «Мерседес», примішення площею 16,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_8 та кв. АДРЕСА_9 , яка куплена після розірвання шлюбу залишається позивачу, а квартира АДРЕСА_1 - відповідачу. Домовленість про поділ спільного майна подружжя чи порядок їх користування у 2017р. була усною, в порядку майна, що було зареєстровано за кожною особою. Сторони мали можливість укласти нотаріальну угоду, чи мирову угоду в суді про поділ спільного майна подружжя, однак у зв`язку з конфліктом між ними не змогли це зробити.

ОСОБА_4 зверталася до суду у 2017р. про поділ спільного майна подружжя, однак заява була залишена без розгляду і після цього відповідач до суду не зверталась. Відповідачка надавала кошти отримані після продажу квартири батьків у 2006р. на придбання кв. АДРЕСА_10 , щоб позивач не пред`являв претензій на спірну квартиру. Підтверджень, що ОСОБА_4 надавала такі кошти, а також підтверджень її доходів немає. Відповідач в спірній квартирі зробила ремонт за свої кошти, при цьому позивач не приймав в цьому участь. ОСОБА_4 виїхавши за кордон, надала квартиру своїм знайомим, які раніше проживали в зоні активних бойових дій.

Суд вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, та матеріали справи № 642/3024/17, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб 22 липня 2000 р. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 травня 2017 року (справа 635/2027/17). Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки змінене з « ОСОБА_11 » на дівоче «Май». (а.с.7)

Як вбачається з договору купівлі продажу від 02 грудня 2015 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А, продавець ОСОБА_12 , від імені якої діяла ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_6 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 за 1 483 206,00 грн, що еквівалентно 62 215 доларів США. У пункті 7 даного договору вказано, що купівля квартири вчиняється за згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 . (а.с. 8)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.11.2023 р. квартира АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) зареєстрована за ОСОБА_6 . (а.с.15)

За висновком суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Проексперт» від 10.01.2024р. ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 09 січня 2024 складає 2 296 000 грн. (а.с. 37-52)

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.02.2021 ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України та на підставі ст.47 КПКУкраїни передано на поруки колективу ТОВ «АЛЕРО» за умови, що він протягом року з дня передачі на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадський порядок. Як вбачається з зазначеної ухвали кримінальне провадження було порушено за фактом спричинення ОСОБА_3 його колишній дружині ОСОБА_4 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розглад здоров`я. (а.с. 66)

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 18 березня 2015 р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в реєстрі№684, продавці ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , яка діяла від себе особисто та в інтересах ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , продали, а ОСОБА_18 придбав у власність квартиру АДРЕСА_11 за 840000,00 грн, що еквівалентно 30000 доларів США. У пункті 2 договору вказано, що 6/7 часток проданої квартири належало продавцям, 6/49 частки належало ОСОБА_6 за спадщиною, 1/49 частка за спадщиною належала ОСОБА_16 (а.с. 67-68)

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , 19.11.2014 було зареєстровано право власності на автомобіль «Mercedes Benz Vito» д.н. НОМЕР_2 . (зворотній бік а.с. 68)

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкаючий у рф, м.Москва, 24.11.2015 уклав кредитний договір з ТОВ «Коммерческий банк внешнеторгового финансирования» у м. Краснодар (рф), за яким отримав кредитну лінію у 8 000 000 рублів до 22.11.2017р. з річною ставкою 20%. (а.с. 69-70)

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 18 серпня 2006 р., укладеного у м. Бровари, посвідченого нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. в р.№2-794, продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , від імені яких діяла ОСОБА_6 , продали, а ОСОБА_19 придбав у власність жилий будинок АДРЕСА_5 за 20519,00 грн. У пункті 1.2 договору, а також у витягу з Державного реєстру правочинів від 18 серпня 2006 р. зазначено, що будинок по 1/2 частці належить продавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с. 71-73)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 01.03.2024, ОСОБА_3 є власником наступних об`єктів нерухомості: однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлового приміщення 1-го поверху № ІІ загальною площею 16,4 кв.м. житлового будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_8 (право власності набуте 02.12.2015 р. за договором купівлі продажу) (а.с.75,76)

ОСОБА_4 01.10.2023 склала розписку про те, що отримала грошові кошти у розмірі 3300 доларів США та 3700 грн. без зазначення від кого та за що ці гроші отримано. (а.с. 83)

Згідно довідки ГУ ДПС у Харківській області від 17.01.2024, ФОП ОСОБА_3 , відповідно до наданих податкових декларацій за 2014 рік отримав дохід у розмірі 995 775 грн, а за 2015 рік - у розмірі 1 469 111,80 грн. (а.с. 83-85)

Суд не бере до уваги письмові пояснення ОСОБА_20 від 23.03.2024 р. (а.с.90) та ОСОБА_21 (а.с.92), оскільки ці особи не були допитані у судовому засіданні в якості свідків та не були приведені до присяги. За цих обставин, їх письмові пояснення не можна вважати допустимими доказами.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 22.07.2000 р., який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22.05.2017р., при цьому прізвище відповідачки « ОСОБА_22 » було змінено на «Май».

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 02.12.2015 р., у п. 7 якого зазначено, що купівля квартири вчинена за згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 і вказана квартира згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрована за ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

За ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до п.п.23,24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, щодо необхідності враховування обставин, а саме: часу придбання майна; коштів, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мету придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд наголошує, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому за позивачем має бути визнано право власності на частину цієї квартири.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача та його представника стосовно придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_4 , оскільки відповідачем не надано жодних доказів отримання нею грошових коштів на купівлю квартири від батьків та брата, а також доказів, що спірну квартиру було придбано саме за ці кошти.

Суд також не приймає до уваги доводи відповідача та його представника стосовно продажу позивачем автомобіля Mersedes benzVito 111 CDI та придбання позивачем за кошти відповідача квартири АДРЕСА_6 , оскільки визнання вказаного майна спільним майном подружжя та його поділ не є предметом розгляду в даній справі.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, в тому чіслі під час дебатів, суд зазначає наступне.

Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що відповідач знав про наявність поданого відповідачкою у 2017 році позову про поділ спільного майна подружжя, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28.09.2017 р. позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_3 була визнана неподаною та повернута позивачу, що виключає обізнаність ОСОБА_3 про наявність спору щодо спільного майна подружжя. Крім цього, зі змісту даної ухвали не можливо зрозуміти, яке саме майно було предметом спору. (а.с.120-123)

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Оскільки у відзиві на позовну заяву відповідачем визнано, що датою виникнення спору стосовно користування спільним майном є 10.03.2020 р., суд доходить висновку, що позовну заяву було подано в межах встановлених законом строків позовної давності.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки має статус учасника бойових дій, тому в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7077,88 грн. з врахуванням коефіцієнту 0,8 на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись 4, 12, 13, 30, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст.368,372 ЦК України, ст.ст.60,61,63,65,70 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя- задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_12 .

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 7077 грн. 88 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2024 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_3 , зареєстрований АДРЕСА_13 ,

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрована АДРЕСА_2 .

Суддя Л.Г. Проценко