ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 646/3698/17

провадження №22-ц/818/3413/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустріним)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним) - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення факту спільного виконання договору довічного утримання, визнання частини квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Демченко І.М., -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення факту спільного виконання договору довічного утримання, визнання частини квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Перша Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення факту спільного виконання договору довічного утримання, визнання частини квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ст.1264 ЦК України, а саме той факт, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; вважає, що посилання суду на той факт, що ним не надано доказів на підтвердження сумісного проживання із спадкодавцем є безпідставними. Також судом проігноровано факт оформлення між ним та спадкодавцем угоди щодо сумісного їх проживання, відповідно до якої спадкодавиця мала намір залишити своє майно по заповіту, саме ОСОБА_1 посилається, на той факт, що оформлений нотаріусом заповіт викликає сумніви щодо його оформлення та відповідності до норм чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення факту спільного виконання договору довічного утримання, визнання частини квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження недійсності, зокрема й нікчемності, заповіту, форма та порядок посвідчення оспорюваного заповіту відповідають вимогам закону, заповіт відтворює дійсне волевиявлення заповідача. Під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а будь-які належні та допустимі докази порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, відсутні та не доведені, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Також судом першої інстанції встановлено, що надані як позивачем ОСОБА_1 докази є недостатніми для підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом однією сім`єю у періоди часу, вказані сторонами (не менше 5 років до відкриття спадщини), тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Отже надані ОСОБА_1 фотокопії приміщень квартири, де зображені її мешканці, товарні чеки та квитанції не доводять і не спростовують обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги сторін.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що з відомостей КП «Харківське БТІ» вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 знаходилась у спільній частковій власності: ОСОБА_3 -31/200 частин, ОСОБА_4 -26/100 частин, ОСОБА_1 -43/100 частин. Вказана квартира складається з 3 ізольованих кімнат, є «комунальною».

Згідно довідки з місця проживання КП «Жилкомсервіс» за вказаною адресою АДРЕСА_1 була зареєстровані ОСОБА_3 та до теперішнього часу зареєстрований ОСОБА_1 .

05.12.2016 року ОСОБА_3 оформила заповіт, яким заповіла своє майно ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. за р. №2336.

У з`язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_3 і за її дорученням заповіт підписала ОСОБА_5 .

Вказаний заповіт був посвідчений у приміщенні КЗОЗ міської клінічної лікарні №2, де ОСОБА_3 знаходилася на лікуванні з 25.11.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина.

З копії рукописного документа від 14.07.2015 року, який надано позивачем, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками вищевказаної квартири, близьких родичів вона не має, має ряд захворювань та просить ОСОБА_1 взяти на себе витрати на утримання та ремонт вказаної квартири, він в свою чергу, бере зобов`язання провести ремонт. При цьому ОСОБА_3 зобов`язалась заповісти своє житло ОСОБА_1 або компенсувати йому вартість понесених витрат. Підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 засвідчив начальник дільниці №58 КП «Жилкомсервіс».

За повідомленням наданого суду першої інстанції директором КП «Жилкомсервіс» від 11.10.2017 року вбачається, що на дільницях підприємства печатки відсутні, їх посадові особи не здійснюють посвідчення підписів громадян на цивільно-правових угодах та інших документах, що складені такими громадянами.

Із висновку комісійної судово-медичної експертизи №08-25/2018 ХОБСМЕ УОЗ ХОДА вбачається, що ОСОБА_3 , яка перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ міської клінічної лікарні №2 з 25.11.2016 року по 10.12.2016 року, на той період будь-яких розладів психічної діяльності, які б потребували негайного огляду психіатром, не зафіксовано. Об`єктивних даних, які б вказували на існування у ОСОБА_3 таких ускладнень хронічних захворювань, які б могли негативно вплинути на її стан під час підписання юридичних документів 05.11.2016 року комісією експертів не встановлено.

Як вбачається з повідомлення Благодійної організації «Харківський єврейський благодійний фонд «Хесед-Шааре Тиква» за вих№372 від 31.08.2017 року, ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка фактично мешкала АДРЕСА_2 ( зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) знаходилася на обліку у вказаному фонді «Хесед-Шааре Тиква» з листопада 2001 року по 10 грудень 2016 року. Обслуговування ОСОБА_3 проводилося за адресою АДРЕСА_2 . За вказаною адресою значився зареєстрованим ОСОБА_6 , 1936 року народження.

З довідки КП «Жилкомсервіс» №752/2/07/05 від 10.04.2023 року, за адресою АДРЕСА_1 у період з 26.09.1969 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована ОСОБА_4 , 1923 року народження .

30.10.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєлінською Є.В. за р. №1-1397.

Згідно до вказаного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 належні їй 95/200 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка є квартирою спільного заселення.

ОСОБА_1 зобов`язався довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою.

Як вбачається з актового запису про смерть р. №11615, складеного відділом РАЦ по м. Харкові Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Харкові.

Під час судового розгляду судом першої інстанції із пояснень сторін та поданих доказів встановлено, що ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_3 з народження і по 1995рік. В цей же час там проживали позивач ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з тіткою ОСОБА_8 цей період часу в сімейних стосунках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували. Після 1995 року ОСОБА_3 продовжувала спілкуватися з матір`ю ОСОБА_2 та розповідала їй, що не має часу, оскільки доглядає ОСОБА_4 , яка на той час була "прикута до ліжка" через хворобу так як вони між собою уклали договір довічного утримання. І доглядала її аж до смерті. Після смерті ОСОБА_7 на весілля до ОСОБА_2 (2003 р,) ОСОБА_3 приходила зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_9 , у якого на той час вже проживала на Салтівці. Також ОСОБА_10 пояснила, що під час перебування ОСОБА_3 в лікарні ОСОБА_2 здійснювала щоденний догляд за ОСОБА_3 , оскільки інших родичів у останньої не було, та між ними виникла домовленість, що після лікарні ОСОБА_3 буде жити з ОСОБА_2 у неї вдома у Мерефі, в зв`язку з чим виникла необхідність оформити від імені ОСОБА_3 довіреність з повноваженнями звертатися від її імені в комунальні служби, пенсійний фонд та інші установи, а також на розпорядження належної їй частки в праві на квартиру АДРЕСА_3 . У зв`язку з необхідністю нотаріального посвідчення довіреності - був запрошений нотаріус у приміщення лікарні, де лікувалася ОСОБА_3 . Нотаріус, яка приїхала для надання нотаріальних послуг до ОСОБА_3 , спілкувалася з ОСОБА_3 наодинці, в той час як ОСОБА_2 з матір`ю та ОСОБА_5 , яка приїхала навідати ОСОБА_3 чекали в коридорі, а відтак, про що конкретно розмовляла нотаріус з ОСОБА_3 - відповідачці не відомо. Про те, що ОСОБА_3 висловила бажання оформити не тільки довіреність, а і заповіт - відповідачці ОСОБА_2 стало відомо пізніше. Також ОСОБА_11 повідомила, що ОСОБА_3 була при здоровому глузді, всіх впізнала, зі всіма розмовляла, але була слабкість після операції, навіть доводилося її годувати, оскільки важко було тримати ложку. Зі слів лікарів ОСОБА_3 вже готували на виписку додому. ОСОБА_2 повідомила суд, що заповіт від імені ОСОБА_3 , на прохання спадкодавця підписала ОСОБА_5 , сусідка, яка приїхала її відвідати у лікарні.

З показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , допитаних в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 їх сусіди, зареєстровані в тому ж будинку АДРЕСА_4 . Останні років 15-20 ОСОБА_3 не проживала в вищевказаному будинку, а зійшлася з чоловіком і проживала у нього на Салтівці.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що позивач та померла ОСОБА_3 спільно проживали в квартирі АДРЕСА_3 , є співвласниками вказаної квартири, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, були близькими людьми, піклувалися одне про одного. Після смерті ОСОБА_3 йому стало відомо, що остання склала заповіт, яким заповіла своє майно відповідачу, хоча у нього з померлою була домовленість про те, що вона заповість свою частину вказаної квартири йому, що підтверджується договором від 09.03.1994 року. Вважає заповіт таким, що не відповідає справжній волі померлої, він не підписаний нею власноруч, складений в умовах тяжкого післяопераційного стану ОСОБА_3 , яка знаходилася у лікарні, заповіт має недоліки та суперечності, також має ознаки нікчемності, не відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення. Просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 та визнати недійсним заповіт, який був складений останньою на користь ОСОБА_2 .

Згідно частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у статті 1247 ЦК України. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У частині четвертій статті 207 ЦК України визначено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Також згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Аналогічні положення містяться у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Пунктами 5, 6 глави 9 цього Порядку передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20, зазначено, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним, оскільки наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. Крім того, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На заповіт, як односторонній правочин, поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо). Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучі належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту, як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи убачається, що позивач та померла ОСОБА_3 були сусідами по комунальній квартирі.

За життя домовились про проведення ОСОБА_1 ремонтних робіт в належній їм квартирі, за що ОСОБА_3 мала сплатити кошти або заповісти квартиру.

Проте така домовленість не свідчить про наявність між зазначеними особами стосунків, що притаманні сім`ї.

Тому зазначений доказ не свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Як встановлено судом та підтверджується повідомленням Благодійної організації «Харківський єврейський благодійний фонд «Хесед-Шааре Тиква» за вих№372 від 31.08.2017 року, ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка фактично мешкала АДРЕСА_2 ( зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) знаходилася на обліку у вказаному фонді «Хесед-Шааре Тиква» з листопада 2001 року по 10 грудня 2016 року. Обслуговування ОСОБА_3 проводилося за адресою АДРЕСА_2 . За вказаною адресою значився зареєстрованим ОСОБА_6 , 1936 року народження.

З виписки із медичної карти ОСОБА_3 вбачається, що місце її проживання на момент госпіталізації в стаціонар 25.11.2016 року: АДРЕСА_5 .

Даний факт також підтверджений і показами свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б свідчили про належність ОСОБА_1 до кола спадкоємців за законом, тобто осіб, у яких згідно з ст. 225 та ст. 1257 Цивільного кодексу України наявне право звертатися до суду про визнання заповіту недійсним: ним не були надані докази та не були зазначені обставини, які б вказували на те, що він дійсно проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, тобто з 9 грудня 2011 року по 10 грудня 2016 року. Адже саме в цей період має юридичне значення в розумінні статті 1264 Цивільного Кодексу України. Для спадкоємця 4 черги необхідний факт проживання саме "однією сім`єю", що з урахуванням ч. 2 ст .3 Сімейного кодексу України, має полягати не тільки в спільному проживанні осіб, а у наявності трьох обставин одночасно: спільне проживання, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто сам по собі факт спільного проживання осіб без наявності між ними спільного побуту та взаємних прав та обов`язків - не засвідчує склад сім`ї, а отже не має юридичного значення для застосування ст. 1264 Цивільного Кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у зазначений ним період, також відсутні і підстави для визнання заповіту недійсним. Позовна заява містить посилання одночасно на дві підстави недійсності заповіту. А саме, його нікчемність, а також невідповідність оспорюваного заповіту вимогам закону. Будь яких доказів та конкретних фактів, які б свідчили про нікчемність заповіту - позивачем не надано. В ході судового розгляду не знайдено доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 на момент складення заповіту, не було вільним і не відповідало її волі, а також доказів того, що на момент посвідчення заповіту спадкодавиця не могла усвідомлювати значення своїх дій, тому немає підстав для визнання заповіту недійсним згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України.

Також з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 не входить до кола спадкоємців, у зв`язку із відсутністю доказів для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, доводи апелянта про порушення його прав оспорюваним заповітом є безпідставними.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею, ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду не оспорюється, тому судом апеляційної не переглядається

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року в частині відмови ОСОБА_1 у позові про визнання заповіту недійсним та встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 28.10.2024 року.