Провадження № 22-ц/801/2395/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуСправа № 127/12464/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Міхасішина І.В.,

суддів : Войтка Ю.Б. Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання: Литвина С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/12464/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про права власності,

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Білан Галини Миколаївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Сичука М. М.,-

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 -

про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в місті Вінниці» № 1310 від 30 вересня 1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 ;

про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1999 року , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в місті Вінниці» № 1310 від 30 вересня 1999 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що на час приватизації він фактично проживав у спірній квартирі, та про те що вона приватизована дізнався у листопаді 2022 року, коли оформляв своє право на спадщину у Першій вінницькій державній нотаріальній конторі після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року позов задоволено (т. 1 а.с. 232-237).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при здійснені приватизації спірної квартири порушено законні права позивача про порушення яких він дізнався лише у листопаді 2022 року в нотаріальній конторі і саме з цієї підстави суд першої інстанції відхилив заяву представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Костюк Галини Миколаївни про застосування наслідків спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Білан Галина Миколаївна просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року скасувати і ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та її представник Білан Г.М. апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шикунова А.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної справи, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи

На підставі рішення виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 28 грудня 1979 року за № 747, видано ордер № 2648 на ім`я ОСОБА_6 сім`я якого складалася із чотирьох чоловік: ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_3 , синів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на право зайняття трьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 11).

Згідно довідки КЕУ від 19 квітня 1988 року № 161 ОСОБА_6 , його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 були прописані у вказаній квартирі 04 вересня 1980 року, а син ОСОБА_1 31 липня 1985 року (т. 1 а.с. 12).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у книзі актів про смерть міськвідділу ЗАГС міста Вінниці зроблено запис № 311 від 02 лютого 1994 року (т. 1 а.с. 8).

Як убачається із довідки ЖЕК від 17 серпня 1999 року № 588, що на час приватизації спірної квартири АДРЕСА_1 у ній були прописані з 04 вересня 1980 року ОСОБА_3 (квартиронаймач) та її син ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 51).

У відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» міста Вінниці від 24 лютого 2023 року № 150 на запит представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шиконувої А.О. повідомлено, що в Товаристві відсутнє письмове звернення, щодо зняття з реєстрації гр. ОСОБА_1 за адресом: АДРЕСА_3 у період з 1985 року по грудень 1999 року (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1999 року, виданого згідно з рішенням від 30 вересня 1999 року № 1310, виконком Вінницької міської ради посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності громадянці ОСОБА_3 частка та ОСОБА_4 частка (т. 1 а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 15 січня 2015 року складено відповідний запис № 140 (т. 1 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 20 вересня 2018 року складено відповідний запис № 2604 (т. 1 а.с. 10).

Як убачається із матеріалів спадкової справи № 166/2019 до майна померлого ОСОБА_4 , що майно, яке залишилося на день смерті спадкодавця, прийняла його дружина ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 76-81).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2023 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1970 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видане це свідоцтво, складається з : частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 вересня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з рішенням від 30 вересня 1999 року, № 310, зареєстрованого КП «Вінницьке об`єднане бюро технічної інвентаризації» 11 жовтня 1999 року, і записаного в реєстрову книгу № 4, за реєстровим № 1084 (т. 1 а.с.112).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2023 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1970 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видане це свідоцтво, складається з : частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 вересня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з рішенням від 30 вересня 1999 року, № 310, зареєстрованого КП «Вінницьке об`єднане бюро технічної інвентаризації» 11 жовтня 1999 року, і записаного в реєстрову книгу № 4, за реєстровим № 1084, матері померлого ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої був син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (т. 1 а.с.117).

Згідно довідки Першої Вінницької Державної нотаріальна контори від 05 листопада 2022 року № 1736/02-14, Перша Вінницька Державна нотаріальна контора повідомила про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 166/2019. Спадкоємець, що звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 : - ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заведена, спадщину фактично прийняв її син ОСОБА_1 . Відомостей про інших спадкоємців згідно матеріалів спадкової справи немає (т. 1 а.с. 18).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" тут і надалі, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

У частині першій статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Приватизація здійснюється ц порядку, встановленому законом (стаття 345 ЦК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що право на приватизацію житла мають особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини стосуються порушення права власності позивача ОСОБА_1 на спірну квартиру у зв`язку із видачою свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1999 року лише на ім`я його покійної матері ОСОБА_3 та на ім`я покійного рідного брата ОСОБА_4 . І в цій частині апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх законними і обґрунтованими.

Проте, при вирішені заяви представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Костюк Галини Миколаївни про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції лише констатував твердження позивача, що той дізнався про порушене право у листопаді 2022 року при звернені до Першої вінницької державної нотаріальної контори.

Адже, позивач не повідомляв суд першої інстанції про наявність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутись до суду за захистом їхніх прав у межах позовної давності (частина п`ята статті 267 ЦК України), вважав, що такий строк ним не пропущеним.

За таких обставин суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав недоведені позивачем обставини, що мають значення для справи, встановленими з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини та межі апеляційного оскарження, під час апеляційного перегляду справи необхідно вирішити питання чи поширюється на спірні правовідносини положення інституту позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина третя статті 253 ЦК України).

Отже, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, підтверджені постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128 гс 19.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19 дійшов висновку, що умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Надаючи оцінку сутності заявленої позивачами у цій справі вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності, колегія суддів вважає, що видача свідоцтва про право власності не є таким порушенням, що може бути усунуто шляхом подачі негаторного позову, оскільки факт видачі зазначеного свідоцтва (щодо усього майна) та реєстрація права власності на спірну квартиру за одним із співвласників створює ситуацію, за якої інші співвласники позбавляються права на таке майно в цілому. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов.

Зазначений правовий висновок кореспондується із правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, щодо застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

У контексті обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло було видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ще у 1999 році, в той час коли у спірній квартирі на законній підставі постійно проживав позивач ОСОБА_1 із часу заселення на підставі ордеру № 2648 виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 28 грудня 1079 року, що вказує про наявність порушеного права.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

У пункті 7.10. постанови ВП ВС від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зазначено, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про поширення на спірні правовідносини положень інституту позовної давності.

При визначенні початкового моменту відліку позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Розумність характерна та властива для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення норм, що здійснюється при вирішенні спорів.

Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Спірними правовідносини можуть вважатися протягом строку позовної давності, а випадку, якщо зацікавлені особи не звернулися до суду за захистом своїх прав у передбачений законом строк, правовідносини набувають ознак стабільності та передбачуваності.

З урахуванням того, що спірне свідоцтво про право власності на житло було видане 30 вересня 1999 року, а з позовом позивач звернувся лише 01 травня 2023 року, апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду із цим позовом, що з урахуванням заяви представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Костюк Галини Миколаївни про застосування наслідків спливу позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в місті Вінниці» № 1310 від 30 вересня 1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 та відмови у задоволені похідної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апелянтом ОСОБА_5 сплачено судовий збір в сумі 2415,00 грн.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач, якому відмовлено у задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України його слід компенсувати ОСОБА_5 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив :

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Білан Галини Миколаївни задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про права власності.

Судові витрати ОСОБА_2 - сплачені за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 2415,00 грн, - компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська