Провадження № 2/714/210/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2024 р. . Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М.
за участі: секретаря судових засіданьПостевка Г.П.
представник позивача ОСОБА_1
відповідачки третьої особиОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

Виконавчий комітет Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (далі виконком Острицької сільської ради Чернівецького району), як орган опіки та піклування в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 третя особа, з 2021 року по березень місяць 2024 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання в них, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

15 квітня 2024 року до служби у справах дітей Острицької сільської ради Чернівецького району звернулася староста Горбівського старостинського округу №2 Чернівецького району ОСОБА_5 із заявою про те, що відповідачка як матір малолітньої ОСОБА_4 не виконує батьківські обов`язки по відношенню до доньки, не створює їй належні умови для проживання та виховання та веде аморальний спосіб життя. Окрім того, відповідачка зловживає спиртними напоями через що, перебувала у лікарню, а донька була залишена на самоті без стороннього догляду через що малолітню ОСОБА_4 було передано матері позивачці - ОСОБА_6 .

На підставі наведеного, з урахуванням позитивного висновку служби у справах дітей Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 08.05.2024 року № 09-30/16, за для найкращих інтересів дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, на підставі статті 170 СК України просив відібрати малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав.

Представник позивача ОСОБА_7 в судове засідання вимоги позивача підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що за час спільного проживання із ОСОБА_3 , в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 . Через погіршилися відносини між ними, ОСОБА_3 деякий час проживав окремо від неї та дитини, в т.ч. у квітні 2024 року. Наразі вони проживають спільно, як сім`я, а донька проживає в її матері ОСОБА_6 , яку вони навідають щодня, якою піклуються, виховують та надають усіляку допомогу. Обставини за яких донька стала проживати за місцем проживання її матері пов`язані з навідуванням до неї до господарства працівників служби у справах дітей, які й передали дитину матері так вона потрапила до лікарню через алкогольну інтоксикацію. Їй соромно згадувати за той випадок, проте зробила відповідний висновок для себе. Єдиним утриманцем сім`ї фактично є чоловік якій матеріально утримує сім`ю, а сама вона зайнята доглядом за господарством. Коштів яких заробляє чоловік не завжди вистачає, однак, попри всі труднощі, у першу чергу купляють усе необхідне для доньки, яку любить та бажає як найскоріше повернути її до дому. Тому, просила не відібрати доньку від неї та чоловіка. При цьому просила також врахувати покращення умов сім`ї з часу останнього навідуванням працівниками соціальної служби. Оскільки дитині нічого не загрожує, відповідачка просила відмовити у задоволенні позові.

ОСОБА_3 батько малолітньої ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти відібрання доньки у відповідачки з посиланням на покращення відносин у їх сім`ї, підтримання постійного контакту з донькою попри те, що дитина проживає у матері позивачки. Також пояснив, що незважаючи на усі непорозуміння які мали місце у квітні місяці 2024 року, він повернувся до позивачки з якою проживає спільно, ведуть спільне господарство та виховують доньку. Як батько з метою утримування дитини, хоч і не працевлаштований офіційно, але підробляє здебільшого на будівництві. Разом із відповідачкою створили дитині належні побутові умови для її проживання, купляють одяг, іграшки та інші необхідні речі. З посиланням на те, що відібрання у дитини у матері, яка про неї піклується буде негативно впливати на розвиток самої дитини, просив суд відмовити у задоволені позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, слід зазначити про наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України гарантовано кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Передбаченими пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків є:

1) ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

2) жорстоке поводження з дитиною;

3) хронічний алкоголізм або наркоманія;

4) експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто відповідачка та третя особа являються батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

Сама відповідачка ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.34).

Характеристика за місцем проживання позивачки є незадовільною, через скарги зі сторони родичів, щодо її неналежної поведінки (а.с. 58).

Як вбачається з актів обстеження умов проживання відповідачки з дитиною, житловий будинок в якому проживає позивачка складається з 2-х кімнат та кухні. Умови проживання незадовільні, зокрема брудно, відчувався неприємний запах, брудна підлога та немитий посуд. Відсутні умови для виховання та розвитку дитини, в т.ч. дитина не має свого місця для сну та ігор (а.с. 25-26, 47-50, 64-65).

За наказом служби у справах дітей Острицької сільської Чернівецького району №09-15/19 від 15.04.2024 року ОСОБА_4 , 20 липня 2022 року взято на облік як дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах, у зв`язку із ухиленням батьками або особами, які їх замінюють, від виконання своїх обов`язків з виховання дитини (а.с.61).

Допитана як свідок ОСОБА_6 матір позивачки суду показала, що проживає окремо від позиваки. Сама проживає у господарстві її матері, тобто баби позивачки. Малолітня ОСОБА_4 приходиться їй онукою, яка з квітня 2024 року проживає із нею за місцем її проживання за рішенням служби у справах дітей. Цьому слугувало отруєння доньки за наслідками вживання нею спиртних напоїв. На її думку поведінка доньки покращилася, то був одиночний випадок. Зокрема, донька помирилася з ОСОБА_3 з яким проживає й понині, разом піклуються про дитину, навідають її майже щодня, утримають її.

Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них, та на піклування батьків.

Статтею 12 «Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом ст. ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з приписами частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У такому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

За ч. 2 ст. 170 СК у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У такому разі орган опіки та піклування зобов`язаний у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

За даних обставин, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наявності зазначених у ст. 170 СК України підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , зокрема доказів того, що залишення малолітньої дитини є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

В обґрунтування позовних вимог про відібрання дитини позивачем наведено лише подію, яка відбулась 15.04.2024 року, під час відвідування службою у справах дітей ОСОБА_2 за місцем її проживання та встановлено неналежних умов для проживання малолітньої дитини.

Суд зазначає, що за п. 8 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини.

У разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована відповідно до п. 31 цього Порядку.

Після вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дитини служба у справах дітей в той же день подає районній, районній у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільській, селищній раді об`єднаної територіальної громади клопотання про невідкладене відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Після надходження клопотання уповноважена особа районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення.

Служба у справах дітей за участю інших структурних підрозділів районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради, у тому числі об`єднаної територіальної громади здійснює підготовку документів для звернення органу опіки та піклування до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або відібрання дитини у матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» до основних засад державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, відноситься створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї та виховання й утримання дітей за принципом родинності.

Згідно із ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При цьому за принципом № 6, закріпленим у «Декларації про права дитини» від 20 листопада 1959 року, вбачається, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір`ю, окрім випадків, коли є виключні обставини, що свідчать про необхідність розлучення з матір`ю.

Згідно із ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого … сімейного життя… Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», яке набуло статусу остаточного 18 березня 2009 року, було визнано порушення ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а саме: було доведено відсутність необхідності у демократичному суспільстві на втручання у здійснення права на повагу до свого сімейного життя.

Крім цього Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року по справі №214/1048/15-ц зазначив, що відповідно до практики ЄСПЛ, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Суд виходить із того, що найкращим для малолітньої дитини є її проживання в рідній сім`ї.

Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.3 ст.4 СК України).

Незадовільні умови проживання сім`ї відповідачки само по собі не дає підстави для відбирання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

Суд звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування Острицької сільської Чернівецького району Чернівецької області від 08.05.2024 року №09-30/16, про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав в силу ч. 5 ст. 19 СК України не є обов`язковим для суду оскільки такий висновок є доказом у справі, який дослідженню та оцінений судом. Суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтованим у якому не наведено доводів позитивного впливу такого рішення на процес виховання дитини.

Отже, приймаючи до уваги наведене, а саме обставини, на які послався позивач щодо відібрання дитини, і вагомість психологічного аспекту відібрання, враховуючи особу і поведінку відповідачки ОСОБА_2 , а також враховуючи, що відібрання дитини від матері може бути застосовано лише як крайня міра, коли без відібрання не можна усунути загрозу для життя та здоров`я дитини у інший спосіб, то при наданих доказах і при вставлених судом конкретних обставинах, а саме проживання малолітньої дитини в повноцінній сім`ї разом з матір`ю та батьком, суд не вбачає підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_4 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав.

На підставі ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. СК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити Острицькій сільській раді Чернівецького району Чернівецької області у задоволені позовних вимог за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Повний текст судового рішення виготовлено «25» жовтня 2024 року.

Суддя: