Унікальний номер справи 760/1708/21
Головуючий у суді першої інстанції Н.М. Аксьонова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

20 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», подану представником ОСОБА_2

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року, ухваленеу складі судді Аксьонова Н.М. в приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янського району, в якому просить суд припинити дії, які порушують право сторони договора шляхом визнання дій ОСОБА_1 , щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; позбавити права користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 неправомірно зареєстрованих осіб, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку; судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 28 вересня 2007 року уклали кредитний договір № KIV0GA00000173. Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_4 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 86280 доларів США строком до 28 вересня 2027 року, а ОСОБА_4 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 02 жовтня 2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з п.33.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,90 кв.м., житловою площею 43,70 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» виконало в повному обсязі, надавши ОСОБА_4 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Відповідно до договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Даний обов`язок було порушено відповідачем, а саме, відповідно довідки від 23 листопада 2020 року в предметі іпотеки, а саме у квартирі загальною площею 74,90 кв.м., житловою площею 43,70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Наявність осіб, зареєстрованих у квартирі, на яку звертається стягнення, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування зазначеною квартирою.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.07.2024 у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 (який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янського району про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів поданої скарги зазначено, що договором іпотеки, укладеним між сторонами, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у жилому приміщенні, яке є предметом іпотеки - є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, позбавлення права користування житлом таких осіб є захистом прав іпотекодержателя, та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Вказує, що у п. 18.12. договору іпотеки від 02.10.2007 визначено обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органі з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

08.07.2019 в квартирі була зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 , тобто реєстрація дитини в квартирі відбулась вже після підписання сторонами договору іпотеки.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідач не звертався до банку стосовно отримання згоди на реєстрацію ОСОБА_3 в предметі іпотеки, що є порушенням умов договору іпотеки зі сторони відповідача.

Отже, ОСОБА_1 , без будь-якої письмової згоди, зареєстрував малолітню дитину з метою вчинення перешкод для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Представник зазначає, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, в також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Відповідач, третя особа своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Абібулаєва Т.Г., підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань від відповідача на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Третя особа ОСОБА_4 , представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янського району м. Києва будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи шляхом направлення повістки судом рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця проживання та знаходження у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третіх осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Абібулаєвої Т.Г., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KIV0GA00000173, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 86280 доларів США строком з 28 вересня 2007 року по 28 вересня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором 02 жовтня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки.

Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,90 кв.м., житловою площею 43,70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою, № 9 22 лютого 2005 року за реєстровим №1-626 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації у житловому приміщенні №13562082 від 23 листопада 2020 року, у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані з 31 жовтня 1995 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 08 липня 2019 року.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. зокрема постанову від 18 січня 2023 року у справі N 442/810/22, провадження N 61-8377св22).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Так, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як малолітня дитина була зареєстрована у квартирі за місцем проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 08 липня 2019 року. Відтак, вона як член сім`ї власника житла, яка проживає разом з батьком, має право на користування цим житлом відповідно до закону.

Щодо порушення прав Банку, який не надавав згоду на реєстрацію ОСОБА_3 в предметі іпотеки, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційнорї скарги про те, що судом не враховано того, що малолітня особа набула права користування вказаним житлом в порушення умов договору іпотеки, з огляду на таке.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд погоджується з посиланням апелянта на ту обставину, що малолітня дитина була зареєстрована у квартирі, яка є іпотечним майном, без згоди іпотекодержателя, що не відповідає вимогам договору іпотеки квартири. Але вказана обставина не є підставою для позбавлення малолітньої дитини (яка проживає разом з батьком у квартирі) права користування цією квартирою, яка станом на дату реєстрації дитини в квартирі належала (і на теперішній час належить) на праві власності її батькові.

Посилання апелянта на наявність рішення суду про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, суд не бере до уваги, оскільки підставами позову не є неможливість виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки через реєстрацію малолітньої дитини в предметі іпотеки. Крім того, рішення суду про звернення стягненя на предмет іпотеки було ухвалено Апеляційним судом м. Києва 18.06.2013 року, а малолітню дитину у квартирі було зареєстровано 08.07.2019 після її народження 30.06.2019, тобто майже через шість років після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів, що реєстрація у квартирі члена сім`ї іпотекодавця, а саме, малолітньої дитини, порушує права позивача та перешкоджає Банку в реалізації ним прав іпотекодержателя.

Наведені у апеляційній скарзі доводи вже були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу банка без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати банка не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 листопада 2024 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О. І. Шкоріна