Провадження № 2/522/1723/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року Приморського районного суду міста Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2023 року позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначив наступне. 02.09.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. посвідчений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частки вищевказаної квартири. Реєстровий номер договору 935. На час укладення спірного договору позивач у шлюбі на перебував. Відповідач є єдиним сином дарувальника. Зазначена квартира є єдиним житлом позивача. Після укладення договору, що оспорюється, фактично передача вказаної у ньому частки квартири дарувальником обдарованому не відбулася. Позивач продовжує проживати у вказаній квартирі й після укладення договору дарування, сплачує комунальні послуги. Відповідач у вказаній квартирі не проживає. Позивач є непрацездатною особою, отримує пенсію за віком. Позивач хворіє на низку хронічних захворювань. Укладений договір дарування позивач вважає недійсним правочином на тій підставі, що укладаючи договір дарування, позивач помилився щодо природи правочину, оскільки вочевидь мав на меті укладання договору довічного утримання, адже у зв`язку з пенсійним віком та станом здоров`я, розраховував на отримання допомоги від обдаровуваного. Така помилка стосується природи правочину, прав та обов`язків сторін, а отже є істотною. Тому позивач вимушений звернутися до суду за визнанням даного правочину недійсним. Він просить визнати договір дарування від 02.09.2022 року, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, реєстраційний №935.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2023 року матеріали позовної заяви передано для розгляду судді Свяченій Ю.Б.

Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження з викликом сторін з призначенням підготовчого засідання на 25 жовтня 2023 року.

У судове засідання 25 жовтня 2023 року з`явилися позивач та його представник, інші учасники в судове засідання не з`явилися. Сторонам надсилалися повістки та розміщено оголошення на сайті суду. У зв`язку з неявкою інших учасників в судове засідання, судовий розгляд перенесено на 28 листопада 2023 року.

У судове засідання 28 листопада 2023 року з`явилися позивач та його представник, інші учасники в судове засідання не з`явилися. Сторонам надсилалися повістки та розміщено оголошення на сайті суду. У зв`язку з неявкою інших учасників в судове засідання, судовий розгляд перенесено на 22 січня 2024 року.

28 грудня 2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

08 січня 2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що доводи позивача, викладені у позові відповідач та його представник вважають необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Представник вважає, що жодних належних та допустимих доказів позивач в обґрунтування позову не надав, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання 22 січня 2024 року з`явилися позивач, його представник та представник відповідача, інші учасники в судове засідання не з`явилися. Сторонам надсилалися повістки. Представник позивача просив відкласти судовий розгляд у зв`язку з необхідністю ознайомитися з відзивом, який він лише отримав та надати відповідь. Судовий розгляд перенесено на 28 лютого 2024 року.

22 січня 2024 року представником відповідача до суду подано клопотання про допит свідка ОСОБА_3

30 січня 2024 року представником позивача надана відповідь на відзив по справі, в якому зазначено, що вимога позивача, відносно якої, наявність помилки позивача під час укладення оспорюваного договору не може бути доведена лише через встановлення наведеної сукупності обстави, а фактично повинна бути доведена за допомогою прямих доказів, в законі відсутня. Крім того, посилається на сталу правову позицію суду касаційної інстанції, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочин, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає за такими обставинам, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати у спірному будинку після укладання договору дарування, що власно і має місце у даному випадку.

12 лютого 2024 року до суду надійшла заява від ОСОБА_4 щодо пояснень у справі.

19 лютого 2024 року від приватного нотаріуса Петрушенко Т.А. до суду надійшов лист про розгляд справи за її відсутності, претензій щодо позову не має.

Судове засідання, призначене на 28 лютого 2024 року перенесено на 28 березня 2024 року у зв`язку з знаходженням судді у відпустці.

У судове засідання 28 березня 2024 з`явився представник відповідача, просив фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювати, інші учасники в судове засідання не з`явилися. Судовий розгляд перенесено на 24 квітня 2024 року.

В судовому засіданні, призначеному на 24 квітня 2024 року був присутній позивач, свої вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав. Було задоволено клопотання представникам позивача щодо допиту свідка ОСОБА_3 . У розгляді допиті свідка ОСОБА_4 , яка є колишньою дружиною позивача - відмовлено. Оголошена перерва до 03 червня 2024 року.

В судовому засіданні 03 червня 2024 року були присутні позивач, його представник та представник відповідача. Протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 07 липня 2024 року.

В судовому засіданні, призначеному на 07 липня 2024 року допитано в якості свідка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 . Позивачем ОСОБА_1 зазначено, що у березні-квітні 2022 року приходив ріелтор і показував йому папери, в який зазначено, що він не є власником квартири, а також ще декілька разів приходив з потенційними покупцями. Крім того, зазначив, що після підписання договору син допомагав йому матеріально. Сторони, присутні в судовому засіданні надали пояснення по справі. В судовому засіданні оголошена перерва до 15 жовтня 2024 року.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 02.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., реєстровий номер 935. За вказаним договором ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 26,3 кв.м, загальною площею - 60,8 кв.м. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, а також свідчать, що зміст цього договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний сторонами повністю.

Факт власноручного підписання спірного правочину позивач не заперечував, вказував, лише, що помилився, вважаючи що складає договір довічного утримання.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України.

До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Копії зазначених документів залишаються в справах нотаріуса. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності.

Під цивільною дієздатністю фізичної особи згідно норм цивільного законодавства розуміється здатність особи своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Виходячи з того, що позивачем та його представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачем, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування квартири від 02.09.2022 року нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами, тощо.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 308838242 від 02.09.2022 року квартира загальною площею 60,8 кв.м., житлова площа 26,3 кв.м, що складається з двох житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на правах приватної спільної часткової власності у розмірі 1/2 ОСОБА_2 .

Відповідно до копії Свідоцтва на право власності на квартиру АДРЕСА_3 від 04 листопада 2010 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , в цілому, дійсно належить гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в рівних частках кожному, на праві спільної часткової власності.

Згідно копії технічного паспорту, виданого КП «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» користувачами квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, слід звернути увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року №6-9цс12, від 28.09.2016 року № 6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року № 61-5896св18.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №311/3823/15-ц, провадження № 61-13462св18).

Так, в матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи та інші докази, які б підтверджували неспроможність ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Тож, особи, які підписували договір мали повіну дієздатність та усвідомлювали свої дії. Однак, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Позивач, підписуючи договір вважав, що це договір про довічне утримання, оскільки з урахуванням його віку та стану здоров`я розраховував на допомогу сина. Як зазначав позивач у судовому засіданні, після підписання договору син надавав йому матеріальну допомогу, що давало підстави вважати, що це дійсно договір про довічне утримання. Після візиту ріелтора, який виказав намір продажу квартири позивача, яка до того ж є єдиним місцем проживання останнього, постає питання щодо місця перебування ОСОБА_1 після продажу зазначеного житла.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, позивач зазначив, що уклав спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки вважав, що складають договір на довічне утримання, сподівався на те, що відповідач буде піклуватись про нього та утримувати його.

У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16.

Як вбачається з пояснень позивача він помилково вважав, що укладаючи договір з відповідачем 02.09.2022 року, відповідач буде його утримувати та надавати матеріальну допомогу.

Зокрема, позивач звертаючись до суду, як підставу для визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ним та відповідачем, вказував на те, що він є особою похилого віку, хворіють багатьма захворюваннями і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що він помилялися щодо правової природи договору, прав та обов`язків сторін, та вважав, що ним був складений договір довічного утримання.

Крім того, судом до уваги приймаються пояснення позивача про те, що він не розумів, що укладає договір дарування.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач послався на те, що він помилився щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає його внутрішній волі та був укладений під впливом помилки, внаслідок його віку.

Дійсно, на час укладення договору дарування, що оскаржується, позивачу ОСОБА_1 виповнилось 82 роки, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Іллічівським ВР ММУ УМВС України в Одеській області 10 вересня 1997 року.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як вбачається з тексту договору дарування сторони вчинили даний правочин в присутності нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А, яка встановила їх особи, та дієздатність.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності до п. 5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Щодо підстав звернення до суду з позовом.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Отже, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни про визнання договору дарування недійсним.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а відтак судом не вирішується питання щодо стягнення судового збору на користь позивача.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 216, 229, 236, 717 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 13, 259, 263-265, 354, 356 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 02 вересня 2022 року, за яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) подарував, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ) прийняв в дар частку квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, реєстраційний номер 935.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в судовому засіданні, але не були присутніми при оголошенні рішення, в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя Ю. Б. Свячена

15.10.24