РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Романько О.О., за участю секретаря судового засідання Корсунової Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 поданою через представника - адвоката Остапенка Андрія Ігорьовича, заінтересована особа: Посольство України в Ліванській Республіці, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

06.09.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою поданою через представника - адвоката Остапенка Андрія Ігорьовича про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Посольство України в Ліванській Республіці.

В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у державі Кувейт. Батьками заявниці були ОСОБА_2 , 1935 р. н. (батько), і ОСОБА_3 , 1940 р. н. (мати), особи без громадянства. Вони народилися в Палестині (м. Газа), але виїхали звідти до Кувейту як біженці (на підставі так званих «проїзних документів для палестинських біженців», виданих Арабською Республікою Єгипет). З огляду на це, заявниця на момент свого народження не набула громадянства жодної з країн.

03.11.1989 заявниця у віці 18 років в`їхала на територію СРСР (УРСР, м.Запоріжжя) як особа без громадянства на постійне проживання.

З 12.11.1989 заявниця була зарахована на денну форму навчання на підготовчий факультет Запорізького державного медичного інституту (наразі Запорізький державний медико-фармацевтичний університет). Надалі, на підставі підсумкових випускних іспитів 1989-1990 навчальних років, з 01.09.1990 вона була зарахована на денну форму навчання на лікувальний факультет вказаного навчального закладу. В процесі навчання була відрахована з 01.03.1991, але з 01.09.1991 була знову зарахована на денну форму навчання на лікувальний факультет. Відрахована 01.09.1992 у зв`язку з переведенням до іншого навчального закладу.

Крім того, у період з 10.10.1997 по 10.10.2001 заявниця пройшла повний курс підготовки в клінічній ординатурі за спеціальністю «акушерство і гінекологія» в Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів, що підтверджується Свідоцтвом про спеціалізовану підготовку з медицини (клінічна ординатура) серії СО №002574 від 11.10.2001.

Далі в заяві зазначили, що 02.08.1990 розпочалося вторгнення Іраку в Кувейт, що є загальновідомим фактом. У зв`язку з цим, батьки заявниці залишили Кувейт і того самого року в`їхали на територію СРСР (УРСР, м. Запоріжжя) як особи без громадянства. Надалі, на підставі Указу Президента України № 398/98 від 30.05.1998 були документовані паспортами громадян України.

Додатково зазначили, що під час навчання в Запорізькому медичному інституті заявниця проживала в гуртожитку даного навчального закладу, розташованому по АДРЕСА_1 , але її особова справа у навчальному закладі наразі нібито відсутня.

Надалі, у період часу з 19.03.1993 по 11.08.1994 заявниця мала зареєстроване місце проживання в квартирі АДРЕСА_2 , а з 07.02.1995 по 04.12.1997 в квартирі АДРЕСА_3 . З 04.12.1997 по теперішній час її місце проживання зареєстровано в будинку АДРЕСА_4 і.

17.03.1993 заявниця, як особа без громадянства, була документована «посвідкою на проживання в СРСР для осіб без громадянства» серії НОМЕР_1 , строком дії до 17.03.1998 р. (надалі продовжений до 17.03.2003), виданою ВВІР УВС Запорізького облвиконкому.

Далі в заяві вказали на те, що з відомостей заяви про видачу посвідки слідує, що заявниця на момент складання заяви не мала громадянства іншої країни, раніше не перебувала в громадянстві інших країн, вперше в`їхала на територію СРСР - 03.11.1989, а метою приїзду було постійне проживання.

Також зазначили що, як стверджує заявниця, що дана посвідка була вже не перша, оскільки в листопаді 1989 року вона не могла вступити на денну форму навчання на підготовчий факультет Запорізького державного медичного інституту не маючи документів, що підтверджують її перебування на території СРСР (УРСР) на законних підставах. Водночас, особова справа заявниці у навчальному закладі нібито не збереглася, а в самої заявниці відсутня копія відповідного документа через давність його видачі та подальшого вилучення (відсутність у той час копіювальних пристроїв).

Додатково вказали, що в архівах Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (куди на зберігання передані паперові архіви заяв), відомості про інші посвідки, крім посвідки від 17.03.1993 серії НОМЕР_1 , також відсутні, оскільки, ймовірно, відповідний архів документів з міграційних питань за 1989 рік після розпаду СРСР залишився у Москві.

Далі в заяві зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Запоріжжі в заявниці народилася донька ОСОБА_4 , батьком якої є громадянин Ліванської Республіки Кбайдат ОСОБА_5 . Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16.04.1998 ВРАГС міськради м. Запоріжжя, матір дитини є особою без громадянства.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Запоріжжі в заявниці народилася донька ОСОБА_6 , батьком якої є громадянин Ліванської Республіки Кбайдат ОСОБА_5 . Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 05.07.2000 ВРАГС міськради м.Запоріжжя, матір дитини є особою без громадянства.

На підставі Указу Президента України № 1385/2000 від 27.12.2000 заявниця була прийнята до громадянства України, а 13.03.2001 Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області на підставі заяви (форма № 1) їй було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 .

Надалі зазначили, оскільки заявниця не має документа, який би беззаперечно підтверджував факт її постійного проживання на території України як особи без громадянства за станом на 13.11.1991 (посвідки на проживання для осіб без громадянства тощо), прохає суд встановити даний факт в межах окремого провадження як такий, що має юридичне значення для визнання її громадянкою (встановлення її належності до громадянства) України з 13.11.1991, оскільки даний факт, в свою чергу, впливає на визначення громадянства її дітей ОСОБА_4 , 1998 р. н., та ОСОБА_6 , 2000 р.н..

Ухвалою судді від 12.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10.10.2024, яке було відкладено неявку представника заінтересованої особи, останнього разу до 18.11.2024.

Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, 18.11.2024 надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили суд задовольнити заяву в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Посольства України в Ліванській Республіці в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 211 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалося.

Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилася у м. Кувейт, що підтверджується паспортом громадянки України серії НОМЕР_4 виданого Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області від 13.03.2001. Мала тимчасово до 01.11.2001 зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.13-17).

Заявник також була документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 виданий 27 грудня 2022 року органом 2LBN строком дії до 27 грудня 2032 року (а.с.18).

Відповідно до відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 14.11.2023 № 01-17/01/1967 у період часу з 19.03.1993 по 11.08.1994. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 ; з 07.02.1995 по 04.12.1997 за адресою: АДРЕСА_6 . З 04.12.1997 по теперішній час її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.19).

Відповідно до копії свідоцтва про народження № 2040/71 Баракат Надра, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в пологовому будинку м. Фарваніс, Кувейт, місце реєстрації народження: Аль-Талла, дата видачі (легалізації) ІНФОРМАЦІЯ_6 , її матір`ю є ОСОБА_3 , батьком є ОСОБА_2 (а.с.20-21).

Відповідно до листа Запорізького державного медико-фармацевтичного університету від 09.02.2024 р. вих. № 03-01/487 ОСОБА_1 (як у листі) була зарахована на підготовчий факультет Запорізького медичного інституту з 12.11.1989 (наказ № 689-с від 13.11.1989). На підставі підсумкових випускних іспитів 1989-1990 навчального року на підготовчому факультеті ОСОБА_1 була зарахована на навчання до лікувального факультету Запорізького медичного інституту (денна форма навчання) за спеціальністю «Лікувальна справа» з 01.09.1990 (наказ № 333-с від 10.07.1990). Під час навчання на першому курсі ОСОБА_1 була відрахована з 01.03.1991 (наказ № 121-с від 18.02.1991) за систематичні пропуски занять без поважних причин та академічну неуспішність. Затим з 01.09.1991 вона була зарахована на 1 курс лікувального факультету, денна форма навчання (наказ № 478-с від 03.09.1991). Під час навчання на першому курсі ОСОБА_1 була відрахована 01.09.1992 (наказ № 461-с від 09.09.1992) у зв`язку з переведенням до Полтавського медичного інституту. Особова справа надіслана за новим місцем навчання (а.с.22).

Згідно з копією довідкою Запорізького державного університету № 9 від 04 лютого 1997 року гр. ОСОБА_1 володіє українською мовою в обсязі достатньому для спілкування (а.с.21).

Відповідно до копії свідоцтва про спеціалізовану підготовку з медицини (клінічна ординатура) серії НОМЕР_6 від 11.10.2001 ОСОБА_1 у період з 10.10.1997 по 10.10.2001 пройшла повний курс підготовки в клінічній ординатурі за спеціальністю «акушерство і гінекологія» в Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів (а.с.25).

Управлінням міграційної служби України в Запорізькій області надано відповідь на адвокатський запит адвоката Остапенка А.І. за № 2301.4-1021/23.3-24 від 09.02.2024, відповідно до якої зазначено, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 як особа без громадянства була документована посвідкою на проживання в СРСР для осіб без громадянства серії НОМЕР_1 строком дії до 17.03.1998, виданою ВВІР УВС Запорізького облвиконкому. Строк дії посвідки на проживання СРСР для осіб без громадянства серії НОМЕР_1 був продовжений до 17.03.2003. Громадянка ОСОБА_1 згідно книги обліку надходження і витрачання бланків паспортів документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області від 03.03.2001 (як у листі). Вознесенівським відділом у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області у грудні 2018 року було передано картотеку паперових заяв про видачу паспорта громадянина України ( НОМЕР_7 ) на централізоване зберігання до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області. Відповідно до Доручення ДМС України № Д/52/1-19 від 28.05.2019 працівник територіального підрозділу ДМС не має повноважень надавати копії відцифрованих Ф1. Згідно з електронними обліками УДМС у Запорізькій області, громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прийнята до громадянства України Указом Президента України № 1385/2000 від 27.12.2000, відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» (а.с.27).

З відомостей заяви про видачу посвідки слідує, що заявниця ОСОБА_1 на момент складання заяви не мала громадянства іншої країни, раніше не перебувала в громадянстві інших країн, вперше в`їхала на територію СРСР - 03.11.1989 з метою приїзду на постійне проживання. Місцем роботи зазначили студентка медінституту (а.с.28-29).

Згідно відповіді Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 8010.14-5994/80.3-24 від 07.02.2024 зазначено, що за даними картотек заяв про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року та картотек заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, які передані територіальними органами ДМС України та централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, виявлено заяву про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області від 13.03.2001, а заяву про видачу паспорта зразка 1974 року на запитувану особу не виявлено (а.с.30-31).

Згідно відповіді Державної міграційної служби України від 04.10.2023 № 6.2-9570/2-23 щодо надання інформації стосовно гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомлено, що за наявними обліками територіальних органівДержавної міграційної служби України з питань оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в установленому законодавством порядку до територіальних відділів ДМС не зверталась. Відповідно рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для виїзду за кордом на постійне місце проживання стосовно зазначеної особи територіальними органами не приймалися (а.с.32).

Відповідно до листа Міністерства закордонних справ України № 1260224 від 02.02.2024 за даними Відомчої інформаційної системи МЗС відсутня інформація щодо перебування на консульському обліку в закордонних дипломатичних установах України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.33).

Відповідно до довідки Управління Внутрішніх Справ України в Запорізькій області № 298/1-3 від 25.06.2002 зазначено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 дійсно є громадянами України на підставі Указу Президента України № 398/98 від 30.05.1998, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.34).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, Україна від 16.04.1998, гр. ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 в м. Запоріжжя, Запорізька область, Україна, про що було вчинено 16.04.1998 актовий запис № 83. Матір`ю дитини є ОСОБА_1 (як у свідоцтві) особа без громадянства, батьком є Кбайдат ОСОБА_5 громадянин ОСОБА_8 (а.с.35).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, Україна від 05.07.2000, гр. ОСОБА_6 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_9 в м. Запоріжжя, Запорізька область, Україна, про що 05.07.2000 вчинено актовий запис № 95. Матір`ю дитини є ОСОБА_1 (як у свідоцві), національність палестинка, особа без громадянства, батьком є Кбайдат ОСОБА_5 , громадянин Ліванської Республіки (а.с.36).

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_8 від 30.01.2023 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , народилася у ОСОБА_10 (а.с.37).

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_9 від 30.01.2023 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , народився у ОСОБА_10 (а.с.38).

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_10 від 30.01.2023 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , народилась у ОСОБА_10 (а.с.39).

Відповідно до паспорту громадянки України серії НОМЕР_11 виданого Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області від 27.05.1998 гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , народилася у м. Газа, Палестина. Має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_8 з 17.09.2011 (а.с.40-44).

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_12 від 28.07.2015, орган видачі 2301, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , народилась в ОСОБА_13 (а.с.45).

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_13 від 15.05.2008 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , народився в Палестині (а.с.46).

Згідно листа Міністерства закордонних справ України від 17.09.2013 р. за вих. №71/ВГ/21-530-481-13, було роз`яснено питання набуття громадянства України дітьми, які народжені у батьків з різним громадянством (а.с 47).

Відповідно до матеріалів наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів Запорізьким державним медико-фармацевтичним університетом від 03.10.2024 №01-04/3829 зазначено, що відповідно до наказу Запорізького медичного інституту Міністерства охорони здоров`я УРСР «Про зарахування іноземних громадян на підготовчий факультет» від 13.11.1989 № 689-с ОСОБА_1 зарахована з 12 листопада 1989 року на підготовчий факультет для іноземних громадян, які прибули на навчання (а.с.64).

Відповідно до наказу Запорізького медичного інституту Міністерства охорони здоров`я УРСР «Про розподіл випускників підготовчого факультету для іноземних громадян» від 10.07.1990 № 333-с ОСОБА_1 визнана такою, яка успішно закінчила навчання за програмою середньої школи та підлягає направленню для подальшого навчання за спеціальністю «лікувальна справа» до ВНЗ, а саме Запорізькій медичний інститут, з 01 вересня 1990 року (а.с.65).

Відповідно до наказу Запорізького медичного інституту Міністерства охорони здоров`я УРСР «Про відрахування з інституту іноземної студентки» від 18.02.1991 № 121-с студентка першого курсу другої групи лікарського факультету ОСОБА_1 (Арабська Республіка Єгипет) відрахована з інституту з 01.03.1991 у зв`язку з систематичними пропусками занять без поважної причини та академічну неуспішність (а.с.66).

Відповідно до наказу Запорізького медичного інституту Міністерства охорони здоров`я УРСР «Про зарахування в інститут іноземних громадян на перший курс лікарського факультету» від 03.09.1991 № 478-с ОСОБА_1 зарахована на перший курс лікувального факультету Запорізького медичного інституту з 01.09.1991 (а.с.67).

Відповідно до наказу Запорізького медичного інституту Міністерства охорони здоров`я УРСР «Про розподіл випускників підготовчого факультету для іноземних громадян» від 09.09.1992 № 461-с студентка першого курсу другої групи лікарського факультету ОСОБА_1 за її заявою відрахована з інституту у зв`язку з переведенням до Полтавського медичного інституту з 01.09.1992 (а.с.68).

Відповідно до листа Полтавського державного медичного університету від 01.10.2024 № 11-17/2473 повідомлено, що в архівних документах Полтавського державного медичного університету, відомості про зарахування та навчання ОСОБА_1 в Полтавському медичному стоматологічному інституту в період з вересня по грудень 1992 року не значиться (а.с.74).

Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року та на момент народження дітей перебувала у громадянстві України.

За встановлених судом обставин факт, щодо якого звернулася заявник, підтверджується вищенаведеними доказами у своїй сукупності, які є належними, достовірними, достатніми і допустимими.

Абзацом 1 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів», що мають юридичне значення встановлено, що відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

01.03.2001 р. набрав чинності Закон України від 18.01.2001 р. № 2235-III «Про громадянство України» (надалі Закон № 2235-ІІІ).

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону № 2235-ІІІ особа, яка народилася на території України від іноземця і особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України.

Водночас за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. у справі № 1-7/99).

13.11.1991 р. було введено в дію Закон України від 08.10.1991 р. N 1636-XII «Про громадянство України» (надалі Закон № 1636-ХІІ), який втратив чинність одночасно з набранням чинності згаданим вище Законом № 2235-ІІІ.

Отже, громадянство осіб, які народилися у період з 13.11.1991 по 28.02.2001 включно, визначається відповідно до Закону України від 08.10.1991 р. № 1636-XII «Про громадянство України» (Закон № 1636-ХІІ).

На зазначену обставину звернуто увага й в циркулярному листі Міністерства закордонних справ України від 17.09.2013 р. за вих. № 71/ВГ/21-530-481-13.

Тому громадянство дітей заявниці, народжених нею на території України 1998 році та 2000 році, може бути визначено саме відповідно до положень Закону № 1636-ХІІ (в редакції від 16.04.1997 р.), а не Закону № 2235-ІІІ. Задля цього заявник і звернулася до суду для встановлення такого факту та вказала на наслідки, які такий факт матиме як для неї, так і для її дітей.

Так, відповідно до ст. 13 Закону № 1636-ХІІ (в редакції від 16.04.1997), при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України: 1) якщо вона народилася на території України; 2) якщо вона народилася за межами держави, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України.

Таким чином, діти заявниці, які народилися на території України і батьком яких є громадянин Ліванської Республіки, є громадянами України за умови, що їх матір перебувала на момент їх народження у громадянстві України.

З релевантних норм законодавства про громадянство України слідує, що:

-за п. 1 ст. 2 Закону № 1636-ХІІ (в редакції від 08.10.1991) громадянами України є «особи, які на момент набрання чинності цим Законом проживали в Україні, незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, які не є громадянами інших держав і які не заперечують проти набуття громадянства України»;

-за п. 2 ст. 2 Закону № 1636-ХІІ (в редакції від 16.04.1997) громадянами України є «особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав»;

-за п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2235-III (набрав чинності 01.03.2001 і діє на теперішній час) громадянами України є «особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав».

В ч. 2 ст. 3 Закону № 2235-III встановлено, що «Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України».

При визначенні належності до громадянства України застосовуються законодавчі акти України і правила міжнародних договорів України, що діяли на момент настання обставин, з якими пов`язується належність особи до громадянства України (ч. 2 ст. 34 Закону № 1636-ХІІ (в редакції від 08.10.1991)

З огляду на це, суд вважає, що оскільки на момент набрання чинності Законом №1636-ХІІ (13.11.1991) заявниця проживала в Україні і не була громадянкою інших держав (була особою без громадянства), то вона є громадянкою України з 13 листопада 1991 року в силу положень відповідного закону про громадянство. Той факт, що паспорт громадянина України (документ, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України) вона змогла отримали лише 13.03.2001, і на іншій підставі (з підстави прийняття до громадянства України), не впливає на набуття нею громадянства з 13.11.1991 в силу прямої вказівки про це у відповідному законі.

Водночас, оскільки заявниця не має документа, який би беззаперечно підтверджував факт її постійного проживання на території України як особи без громадянства за станом на 13.11.1991 (посвідка на проживання для осіб без громадянства тощо), вона вважала за необхідне звернутися до суду для встановлення відповідного факту в межах окремого провадження як такого, що має юридичне значення для визнання її громадянкою (встановлення її належності до громадянства) України з 13.11.1991, що і слугувало метою встановлення юридичного факту. Також, як вже зазначалося, то такий факт, в свою чергу, впливає на визначення громадянства її дітей ОСОБА_4 , 1998 року народження, та ОСОБА_6 , 2000 року народження.

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово наголошував на тому, що «обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний».

Висновок викладений в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, «чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23 (провадження № 61-6986св23).

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

У статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду, Закон) передбачено визначення, зокрема, таких термінів:

Громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Чинне законодавство, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру встановлення належності до громадянства України та набуття громадянства України.

У статті 3 Закону України «Про громадянство України» встановлено належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

У статті 8 Закону передбачено порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, згідно з яким особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Таким, чином, суд вважає доведеним те, що заявник не має іншої можливості оформити документи, а саме паспортів громадянина України для виїзду за кордон своїм дітям без підтвердження такого факту.

Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України як особи без громадянства за станом на 13 листопада 1991 року, підлягає встановленню, а заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 76-82, 141, 211, 247, 263-265, 293, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Остапенка Андрія Ігорьовича, заінтересована особа: Посольство України в Ліванській Республіці, про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_14 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 13 березня 2001 року, на території України як особи без громадянства за станом на 13 листопада 1991 року.

Судові витрати віднести на рахунок заявника.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22 листопада 2024 року.

Суддя: О.О. Романько