П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року м. Київ

Справа №753/19159/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/8967/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Каліушка Ф.А. 08 грудня 2023 року у м. Києві, повний текст рішення складений 16 січня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 89408,00 грн, яка складалась з основної суми заборгованості у розмірі 22000,00 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 67408,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №329323776, за умовами якого кредитодавець зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 22000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору. Вказаний кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «MNV7N84W». В подальшому, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №329323776. 31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01, у якій сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції.

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №20102022, за умовами якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №2 до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №329323776. А тому, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 89408,00 грн.

Відповідач не виконував умови взятого на себе зобов`язання, не погашав кредит та не сплачував проценти за користування кредитом, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач і просив стягнути з останнього.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було доведено факту відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», відповідно, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», що свідчить про те, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від відповідача сплати заборгованості за вказаним кредитним договором.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції позивач, представником було подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на те, що відповідачем не було надано будь-яких заперечень щодо поданого позивачем позову, що свідчить про те, що предмет доказування у даному спорі визначався із правової позиції позивача з врахуванням поданих відповідних доказів.

Вказує, що враховуючи підстави відмови у позові, суд першої інстанції повинен був перед відкриттям провадження у справі залишити позовну заяву без руху та надати можливість на усунення недоліків шляхом подачі відповідних доказів, відсутність яких стала підставою для відмови в позові.

Звертає увагу, що у разі виникнення у суду сумнівів щодо конкретного доказу, суд має змогу самостійно витребувати конкретний доказ у позивача, а ненадання договору факторингу не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову.

Вказує, що до апеляційної скарги ним надаються докази, однак за своєю правовою природою вони не є новими доказами та лише додаткового свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що позивачем при звернені з апеляційною скаргою долучені докази на яких ґрунтуються доводи апеляційної скарги, апеляційний суд перш за все має вирішити питання про можливість їх прийняття.

Так, позивачем надано: копію договору факторингу №28/111-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та витяг з реєстру прав вимог №153 від 28 вересня 2021 року .

В обґрунтування підстав подання цих доказів позивач вказує на те, що суд першої інстанції не вказав на їх відсутність до ухвалення рішення та на те, що за своєю правовою природою це не є новими доказами та лише додаткового свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів наголошує, що, згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ч.ч.2,4 ст. 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

А положеннями ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З наведених обставин справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою позивачем були подані нові докази, які не були долучені ним до позовної заяви і не було зазначено про причини їх неподання. Посилання позивача на те, що суд не залишив позовну заяву без руху і не вказав на вказані недоліки не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду з огляду на те, що суд діючи в межах принципів змагальності і диспозитивності не може втручатись у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів, а має вирішити спір на підставі поданих сторонами доказів. Також не приймаються до уваги апеляційним судом посилання позивача на те, що вказані документи не є новими доказами, оскільки вони є такими. Враховуючи відсутність поважних і виняткових обставин якими зумовлено неподання позивачем цих доказів до суду першої інстанції, нові докази, додані до апеляційної скарги, не можуть бути враховані колегією суддів під час апеляційного перегляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 06 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №329323776 згідно умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу кредитні кошти в розмірі 22000 грн строком на 30 днів, до 05 вересня 2021 року, зі сплатою 0,01 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. Договір був укладений в електронній формі та підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «MNV7N84W» /а.с.7-10/.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, невід'ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, які надані позичальнику до укладення даного договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця - www.moneyveo.ua.

Відповідно до п. 4.4. кредитного договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, згідно Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Відповідно п. 4.13. кредитного договору, позичальник підтверджує, що отримав від кредитодавця до укладання цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), яка необхідна для отримання споживчого кредиту, включаючи інформацію, що наведена в паспорті споживчого кредиту та правилах.

Матеріали справи містять Паспорт споживчого кредиту, який містить зазначення прізвища ОСОБА_1 та дату 06 серпня 2021 року /а.с.6-7/.

При зверненні до суду з позовом позивачем була надана копія додаткової угоду №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеної між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», відповідно до умов якої сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції /а.с.11-13/.

У п.1.3. п.1 наведено визначення «право вимоги» як права грошових вимог клієнт до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відповідно до п. 2.1. договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов'язується відступити ТОВ «Таліон плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.4.1. договору наявне право вимоги переходить від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги.

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №2 до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року /а.с.14-15/.

У витягу з Реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року до Договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року вказано божника ОСОБА_1 , кредитний договір №329323776, заборгованість по основному боргу 22000 грн, заборгованість по відсоткам 67408,00 грн, загальна сума 89408,00 грн /а.с.16/.

З розрахунку заборгованості за Кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року, складеного позивачем, вбачається, що заборгованість визначена ТОВ «Таліон плюс» і позивачем не змінювався /а.с.17/.

Також надані дані про реєстрацію ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» як юридичних осіб та фінансових установ /а.с.18-24/.

Вирішуючи питання про перехід права вимоги до позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст. 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

В порядку визначеному ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Положеннями ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц вказано на те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з'ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину:

а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);

б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату;

д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За змістом ч.ч.1-4 ст. 12 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, 06 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №329323776, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надає ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 22000 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази видачі кредитних коштів та докази невиконання вказаного грошового зобов`язання, а наявний в матеріалах справи розрахунок, складений позивачем не містить конкретизації щодо дати видачи кредиту та порядку нарахування відсотків за користування кредитом, не є первинним банківським документом і, відповідно, належним та допустимим доказом підтвердження цих обставин.

В апеляційній скарзі позивач висловлює свої заперечення щодо висновку суду першої інстанції про недоведеність переходу прав вимоги.

Так, 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклав з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу №28/1118-01 та 31 грудня 2020 року додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01. За умовами додаткової угоди № 26 сторони договору домовились про передачу права грошових вимог по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги за кредитними договорами, які виникнуть у майбутньому, від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс».

Виходячи з положень ст. 1078 ЦК України та умов договору, предметом договору може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою виникне в майбутньому (майбутня вимога). Разом з тим за умовами п.4.1. договору факторингу №28/1118-0 від 28 листопада 2018 року з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 26 від 31 грудня 2020 року, наявне право вимоги переходить від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. І саме підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги.

Слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем при зверненні до суду з позовом не було надано копію договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, проте враховуючи, що додатковою угодою №26 від 31 грудня 2020 року зміст договору викладений в інший редакції вказане не має вирішального значення. Разом з тим, визначальне значення має саме реєстр прав боржників, проте при зверненні з даним позовом до суду позивач не надав доказів, які б підтвердили набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором №329323776 від 06 серпня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності заборгованості відповідача і докази переходу права вимоги від первісного кредитора.

Апеляційний суд критично оцінює доводи позивача щодо порушення судом першої інстанції його права на доступ до правосуддя, оскільки судом не було роз'яснено, що для повного з`ясування обставин справи, суду необхідно надати реєстр боржників (прав вимог) до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», та не здійснено попередження про наслідки не подання таких доказів, оскільки, по-перше, суд діючи в межах принципів змагальності і диспозитивності не може втручатись у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів, а по-друге кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання позивача на відсутність заперечень з боку відповідача також не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук