КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/3633/23 Головуючий у суді першої інстанції - Арапіна Н.Є
Номер провадження № 22-ц/824/9819/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, в обґрунтування якого вказувало, що 10 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-539/2011(1) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» заборгованість за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674, 10 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн.

Так, 09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача ПАТ «АКБ «Київ» на ТОВ «ФК «Дніпрофінанс груп».

Вказано, що згідно листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 лютого 2023 року станом на 02 січня 2023 року залишок заборгованості у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-539/2011(1) від 13 серпня 2012 року становить у розмірі 1 270 140,62 грн, з яких 1 154 673,30 грн залишок боргу на користь стягувача та 115 467,32 грн сума нестягнутого виконавчого збору.

Позивач вказував, що станом на день звернення до суду відповідачем ОСОБА_1 не виконано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року.

Відтак, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просило суд стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 14 березня 2020 року до 13 березня 2023 року у розмірі 561 028,76 грн та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 14 березня 2020 року до 13 березня 2023 року у розмірі 103 844,62 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційні втрати за період з 14 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 219 400,85 грн та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 14 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 67 496, 12 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 303,45 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом під час розгляду справи та ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, не було приділено уваги фактичним правовідносинам сторін, оскільки позовні вимоги витікали із договірних відносин - кредитного договору №145 від 11 грудня 2006 року та із судового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року, й саме рішення суду взято позивачем за основу розрахунку заборгованості, зменшену на суму, яка була сплачена ОСОБА_1 в рамках відкритого виконавчого провадження.

Разом з тим, апелянт вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що в судовому рішенні 2012 року було встановлено складові заборгованості за Кредитним договором, яка включає, зокрема, прострочену заборгованість у розмірі 607 752,51 грн (76 067 доларів США) та поточну заборгованість по кредиту у розмірі 20 877,08 грн (2 613 доларів США). Вказує, що саме на тіло кредиту мають нараховуватись три проценти річних та інфляційних втрат, без врахування сум на договірні відсотки та пеню.

Крім того, у позові вказано, що в рамках виконавчого провадження з боржника стягнуто на користь стягувана суму заборгованості в розмірі 9 339,79 грн, однак не зазначено чи дана сума була стягнута в рамках стягнення основного боргу чи інших нарахувань, зокрема, відсотків, пені, судових витрат, тому неможливо точно встановити з якої частини заборгованості вираховувалася сума позовних вимог.

Враховуючи вказане, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

23 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в якому наголошує, що згідно листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 лютого 2023 року станом на 02 січня 2023 року залишок заборгованості у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-539/2011(1) від 13 серпня 2012 року становить у розмірі 1 270 140,62 грн, з яких 1 154 673,30 грн залишок боргу на користь стягувача та 115 467,32 грн сума нестягнутого виконавчого збору.

Так, задовольняючи частину позовних вимог суд встановив, що базою нарахування є саме сума боргу у розмірі 1 154 673,30 грн, з урахуванням сплачених коштів у сумі 9 339,79 грн, а посилання апелянта щодо неврахування суми боргу є необґрунтованими та безпідставними.

Вказано, що позов мотивовано саме вимогою про нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а не умовами кредитного договору.

У відзиві позивач також вказує попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у зв`язку із апеляційним переглядом справи в розмірі 20 000 грн, які просить стягнути з апелянта на свою користь.

Враховуючи викладене у відзиві, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_2 заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Від відповідача по справі 24 липня 2024 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням його за кордоном.

Разом з тим, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, оскільки аналогічне клопотання було подано на судове засідання, яке було призначено на 26 червня 2024 року й суд, сприяючи сторонам у реалізації їх прав, відклав розгляд справи на 24 липня 2024 року.

Апеляційний суд також враховує, що подаючи клопотання про відкладення, відповідач ОСОБА_1 не зазначає дат повернення його на територію України. Таким чином, вказане клопотання задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-539/2011(1) стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674, 10 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн (а.с.13-15).

Згідно умов Договору №01/11 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 01 листопада 2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп», передбачено, що за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до ОСОБА_1 (а.с.7-8).

09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп» (а.с.16-17).

Згідно листа Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 лютого 2023 року станом на 02 січня 2023 року залишок заборгованості у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-539/2011(1) від 13 серпня 2012 року становить у розмірі 1 270 140,62 грн, з яких 1 154 673,30 грн залишок боргу на користь стягувача та 115 467,32 грн сума нестягнутого виконавчого збору (а.с.18).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, мотивував своє рішення тим, що згідно п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за період 24 лютого 2022 року по 13 березня 2023 року інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки з 24 лютого 2022 року та до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено їх стягнення.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148 св 18.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 10 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-539/2011(1) стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674, 10 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього на загальну суму 1164013,09 грн (а.с.13-15).

Крім того, встановлено, що позивач по справі набув право вимоги до відповідача згідно Договору №01/11 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 01 листопада 2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Суд першої інстанції правомірно виснував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Указу Президента України, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан на всій території України.

Крім того, відповідно до положень п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просило суд стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 14 березня 2020 року до 13 березня 2023 року у розмірі 561 028,76 грн та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 14 березня 2020 року до 13 березня 2023 року у розмірі 103 844,62 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції, правомірно застосувавши положення п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за період 24 лютого 2022 року по 14 березня 2020 року інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки з 24 лютого 2022 року та до припинення чи скасування воєнного стану в Україні їх стягнення заборонено.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що саме на тіло кредиту мають нараховуватись три проценти річних та інфляційних втрат, без врахування сум на договірні відсотки та пеню, то апеляційний суд критично оцінює вказані доводи апелянта, оскільки

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Так, відповідач посилається на те, що базою (основою) для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами статті 625 ЦК України, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Апеляційний суд вважає, що зазначене судове рішення Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №914/712/16, на яке послався апелянт, є нерелевантним до правовідносин, які склалися у справі, яка переглядається.

Встановлено, що відповідач по справі має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке визначено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року по справі № 2-539/2011(1) у загальній сумі 1 164 013,09 грн.

Натомість, у судовому рішенні Верховного Суду, на яке послався апелянт, розмір грошового зобов`язання визначався не судовим рішенням, а на підставі умов цивільно-правового договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Вказані правові висновки щодо бази нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат містяться в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22, провадження № 61-8119 св 21.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв