П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 358/1306/24

Провадження: № 22-ц/824/17017/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Стаценка Олександра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 ,

на ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Тітова М. Б.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини та витрат на правничу допомогу,

у с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , заявник) подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , боржник) аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, також просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини та витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Стаценко О. Д. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вимоги, за якими може бути видано судовий наказ встановлені в статті 161 ЦПК України. Вказує, що у розділі «Наказне провадження» ЦПК України не міститься норм щодо стягнення витрат на правничу допомогу на користь заявника, якщо такі витрати були зазначені в поданій ним заяві. А тому суд мав керуватися загальними засадами цивільного судочинства, серед яких діє принцип відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Також вважає, що витрати на правничу допомогу у справах наказного провадження повинні стягуватись з боржника у випадку їх включення до заяви про видачу судового наказу, за умови достатньої обґрунтованості їх розміру.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався положеннями ч.3 ст. 165 ЦПК України та вважав, що вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та витрат на правничу допомогу взаємопов`язані між собою та окремий їх розгляд неможливий.

Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. При цьому у наказному провадженні можуть існувати лише безспірні вимоги заявника - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, посилається на положення статті137 ЦПК України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК Україниу судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На відмінну від витрат по сплаті судового збору, розмір якого визначається Законом України «Про судовий збір», розмір витрат на правничу допомогу не є фіксованим, а питання про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до положень ст. 137 ЦПК України вирішується з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, а також заперечень іншої сторони щодо наявності підстав та розміру таких витрат.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд має забезпечити реалізацію сторонами дотримання принципу змагальності сторін, однак розділ ІІ «Наказне провадження» не передбачає застосування такого принципу.

Також, суд зауважує, що ч. 1 ст. 42 ЦПК України визначає, що сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій постановлено оскаржувану ухвалу, підлягає розгляду в наказному провадженні.

В свою чергу у справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України, який не містить положень, які б передбачали можливість розподілу витрат на правничу допомогу.

Тобто, відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, такі судові витрати не відшкодовуються.

Варто відмітити, що висновок щодо можливості застосування положень статті 137 ЦПК Українипри стягненні витрат на правничу допомогу виключно у справах позовного провадження викладено в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року (справа №607/1219/18).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо можливості здійснення розподілу судових витрат на правничу допомогу у справах наказного провадження не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Отже, суд наділений правом відмовити у видачі судового наказу в частині вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, однак, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на указане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, відмовивши у задоволенні заяви в частині стягнення аліментів.

Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню в частині відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ухваленням судового рішення про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 379, 381-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Стаценка Олександра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року в частині відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Т. О. Невідома

Судді: В. А. Нежура

В. В. Соколова