Справа № 522/8263/24-Е
Провадження №2/522/5050/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 27.05.2024 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП у розмірі 140284,93 грн., моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. та додаткових і судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.03.2024 року о 12 год. 00 хв. по вул. Посмітного, 14 у м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача ОСОБА_2 , яка керуючи транспортним засобом автомобільної марки «RENAULT LOGAN», д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надала перевагу в русі транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого здійснила зіткнення з транспортним засобом автомобільної марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є позивач, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, власнику автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_1 було завдано матеріальної та моральної шкоди.

18.04.2024 року Приморським районним судом м. Одеси по справі № 522/4214/24 було винесено постанову, якою адміністративне провадження про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Згідно з висновком експертного транспортно-товарознавчого дослідження від 22 квітня 2024 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 185 172,17 грн. Страхова компанія ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснила страхову виплату в межах страхового ліміту, яка становить 51 287,24 грн, що залишило різницю у 140 284,93 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Крім того, позивач понесла додаткові витрати, пов`язані з ДТП, у сумі 6 400 грн, а також просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, обґрунтовуючи це фізичними та моральними стражданнями, пов`язаними з неможливістю користуватися транспортним засобом та порушенням звичного способу життя.

В зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з даним позовом та просить стягнути вказані невідшкодовані їй витрати з відповідача на її користь

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року, провадження по справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження.

05 листопада 2024 року від представника позивача надійшла заява, в якій просила провести судове засідання призначене 05.11.2024 року згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У судове засідання 05.11.2024 року відповідач чи його представник не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщені належним чином.

Відповідач належним чином сповіщений, про причини неявки до судового засідання не повідомив.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права відповідача на доступ до правосуддя, суд оцінює таку поведінку відповідача як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

05 березня 2024 року о 12 год. 00 хв. по вул. Посмітного, 14 у м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача ОСОБА_2 , яка керуючи транспортним засобом автомобільної марки «RENAULT LOGAN», д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надала перевагу в русі транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого здійснила зіткнення з транспортним засобом автомобільної марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є позивач, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Внаслідок ДТП обидва транспортних засоби зазнали механічних пошкоджень.

Автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та якому була спричинена шкода.

В день дорожньо-транспортної пригоди відносно водія автомобіля ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП.

Постановою судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.04.2024 року по справі № 522/4214/24 адміністративне провадження стосовно відповідача ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження № 21/24-Е від 22 квітня 2024 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 185 172,17 грн.

ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснило страхову виплату позивачу в межах ліміту відповідальності за договором страхування у сумі 51 287,24 грн.

Таким чином, сума невідшкодованих збитків складає 140 284,93 грн.

Водночас, позивач також понесла додаткові витрати, пов`язані з оцінкою та діагностикою транспортного засобу: 2 500 грн. за франшизу, 3 500 грн. за проведення експертного дослідження, та 400 грн за перевірку розвалу-сходження, що разом становить 6 400 грн.

Отже, станом на дату звернення до суду, залишок суми матеріального збитку становить 146684,93 грн., які просить стягнути на її користь.

Таким чином, позивач фактично позбавлена можливості отримати відшкодування за пошкоджене майно в повному обсязі, в зв`язку з чим, звернулась до суду з даним позовом.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У статті 1 Закону України «Про страхування», в редакції на час виникнення правовідносин, визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 5 Закону України «Про страхування», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим.

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (ст. 6 Закону України «про з страхування», в редакції на час виникнення правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. За ст. 1187 ЦК України, особа, яка володіє джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом), зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану таким джерелом, якщо не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, що у даній справі не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 1194 ЦК України, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття збитків, особа, відповідальна за ДТП, зобов`язана відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди та сумою страхового відшкодування.

Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року по справі №6-2808цс15 виклав правову позицію, відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року по справі №359/2309/17 зазначив, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).

Положеннями статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до пункту 36.4. статті 36 Закону про ОСЦПВ виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або погодженим з ним особам, які, зокрема, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Позивач посилається на те, що страхове відшкодування виплачено йому відповідачем не в повному обсязі.

Разом з тим, відповідачем відзив на позов не подано, а також не надано доказів щодо сплати відшкодування в повному обсязі, а тому суд виходить з об`єму наданих позивачем доказів відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача коштів різниці невідшкодованої суми збитків, яка складає 140 284,93 грн.

В той же час, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також витрати на проведення експертизи в сумі 3500 гривень та 2 500 грн. за франшизу, які підтверджуються копіями платіжних інструкцій.

Між тим, позивач у своєму позові просить стягнути й додаткові витрати, пов`язані з оцінкою та діагностикою транспортного засобу, а саме 400 грн. за перевірку розвалу-сходження,

Попри це, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 400,00 грн. витрат на проведення технічної процедури розвал-сходження коліс, оскільки всі необхідні ремонті роботи та їх вартість за наслідком оцінки транспортного засобу включено до дослідницької частини експертного дослідження, при цьому інші роботи, зокрема у вигляді проведення розвалу-сходження коліс, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих даних за відповідним дослідженням щодо причинно-наслідкового зв`язку, є додатковими, вчиненими за власним бажанням позивача і такими, що не можуть покладатись в обов`язок відшкодування.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 50000 гривень, суд виходить з наступного:

Позивач вказує, що внаслідок ДТП зазнала значних моральних страждань, пов`язаних із неможливістю користування транспортним засобом та обмеженням у виконанні своїх повсякденних обов`язків, включаючи неможливість належним чином здійснювати догляд за дитиною та інші побутові справи. Вона також зазнала фізичного болю і емоційного стресу, що підтверджується заявою лікаря-інфекціоніста ОСОБА_3 , яка надавала їй медичну допомогу на місці події.

Частиною 1 пунктом 2 частини 2 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 1, 3 частини 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995р., згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Проте, суд критично оцінює посилання позивача, як на обґрунтування моральної шкоди, неможливість користування транспортним засобом та обмеженням у виконанні своїх повсякденних обов`язків, включаючи неможливість належним чином здійснювати догляд за дитиною та інші побутові справи. На думку суду, позивач не довів факт спричинення йому моральної шкоди, так як доказів фізичного болю чи страждань, як фізичних так і душевних, нанесення непрямих збитків, які зазнав позивач, до суду не представлено та судом не встановлено. При цьому, посилання позивача на заяву лікаря-інфекціоніста ОСОБА_3 , як доказ отримання нею фізичного болю і емоційного стресу, на переконання суду, виходячи з спеціалізації лікаря-інфекціоніста ОСОБА_3 , не може бути прийняте судом до уваги, оскільки входить до спеціалізації іншого лікаря, а не інфекціоніста.

Більш того, позивач взагалі не обґрунтував, визначений ним на власний розсуд розмір моральної шкоди, який складає саме 50000 гривень, що є досить значним та суттєвим розміром шкоди, не підтверджений жодними доказами.

Проте, є очевидним, що як в сам момент ДТП, так і після, позивач зазнав немайнових трат таких як стрес, втрата свого особистого часу, і пов`язаних з цим наслідків. При цьому, ДТП є подією, в будь-якому випадку викликає негативні емоції, а тому суд вбачає причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та немайновими, моральними втратами позивача.

Враховуючи викладене, суд частково задовольняє вимогу про стягнення моральної шкоди та вважає необхідним стягнути на користь позивача 1000 гривень.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами: 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо стягнення судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідача, суд виходить з того, що нею сплачено судовий збір у розмірі 1902,85 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 24.05.2024 року (а.с.10).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що задоволено 74,88 % позовних вимог (147284,93 грн. від 196684,93 грн.), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1424 грн. 92 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1902,85 грн грн. х 74,88 % / 100%).

Крім того, позивач в позові зазначив, що витрати, пов`язані з отриманням правничої допомоги складають орієнтовно 12 000,00 грн.

Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, жодних доказів фактично понесених витрат позивачем до суду так і не представлено, заяву не подано, а тому суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 89, 206, 259, 263, 265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ; місце реєстрації - АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в розмірі 140284,93 (сто сорок тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 93 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ; місце реєстрації - АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 (однієї тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ; місце реєстрації - АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1424 гривень 92 копійок, та витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 6000 гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя