Дата документу 24.07.2024
Справа № 501/2817/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про встановлення факту, що має юридичне значення,

ухвалив рішення про наступне

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якої просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, без участі матері, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позов обґрунтований тим, що з відповідачкою ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.06.2015 року по справі № 501/2344/15-ц розірвано.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після розірвання шлюбу у 2015 році із ОСОБА_2 шлюбні відносини між сторонами припинилися.З часу припинення подружніх відносин син проживає разом з позивачем, так як матір не має бажання займатися його вихованням та утриманням. Дитина знаходиться на повному утриманні та самостійному вихованні позивача.

Заявник вказує в позові, що предметом даного спору є встановлення певного юридичного факту, який встановлює правосуб`єктність особи як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину що є необхідним для застосування до заявника вимог ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надала, надала до суду заяву про визнання позову, просить суд розглянути справу за її відсутністю (а.с.57-58).

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити заяву (а.с.7).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.44).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 03.07.2024 відкрито провадження у справі (а.с.49-50).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.06.2015 по справі №501/2344/15-ц розірвано (а.с.16).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30 червня 2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 395 (а.с.14).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.63-100), вбачається, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини, розвитку, виховання, навчання та повністю матеріально забезпечує дитину, тощо.

Факт проживання дітей з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач позов визнала та надала до суду нотаріально посвідчену заяву про те, що вона підтверджує, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на самостійному вихованні та утриманні його батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без її участі (а.с.62).

Також, витрачання коштів на утримання дитини, проходження медичних обстежень підтверджується копіями квитанцій, видаткових накладних, чеків, тощо (а.с.17-42).

Участь батька у спортивному житті дитини підтверджується довідкою із спортивного тенісного клубу від 28.06.2024, згідно якої вказано, що ОСОБА_1 батько дитини ОСОБА_1 самостійно сплачує кошти за тренування сина з великого тенісу, який відвідує клуб з 2020 року. Мати дитини ОСОБА_2 контакту із спортивним тенісним клубом не підтримує, із тренерами не спілкується, за весь час тренувань дитини, її ніхто не бачив у клубі. Дитину до спортивного клубу приводить і забирає батько ОСОБА_1 (а.с.43).

Згідно довідки від дитячого лікаря від 03.07.2024 вбачається, що дитина ОСОБА_3 звертався до лікаря педіатра з 08.04.2024 по 23.04.2024 та проходив лікування гострого синуситу. На прийомі з дитиною був батько (а.с.55).

ІV. Оцінка Суду.

За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів,що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст.10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

При визначені підсудності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21.

Згідно змісту п.116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи, як такої, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу.

При розгляді даної справи судом приймається до уваги, що Сімейним Кодексом України (далі СК) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору (ст.160 СК).

У даному випадку, судом встановлено, що за домовленістю сторін місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з батьком ОСОБА_1 , що не заперечувалось відповідачем по справі.

Водночас відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком №5 до відповідного « Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо.

З наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.06.2015 року по справі №501/2344/15-ц розірвано (а.с.16).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30 червня 2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 395 (а.с.14).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.63-100), вбачається, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини та повністю матеріально забезпечує дитину.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Факт проживання дитиниз батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач позов визнала та надала до суду нотаріально посвідчену заяву про те, що вона підтверджує, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на самостійному вихованні та утриманні його батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без її участі (а.с.62).

Також, витрачання коштів на утримання дитини, проходження медичних обстежень підтверджується копіями квитанцій, видаткових накладних, чеків, тощо (а.с.17-42).

Участь батька у спортивному житті дитини підтверджується довідкою із спортивного тенісного клубу від 28.06.2024, згідно якої вказано, що ОСОБА_1 батько дитини ОСОБА_1 самостійно сплачує кошти за тренування сина з великого тенісу, який відвідує клуб з 2020 року. Мати дитини ОСОБА_2 контакту із спортивним тенісним клубом не підтримує, із тренерами не спілкується, за весь час тренувань дитини, її ніхто не бачив у клубі. Дитину до спортивного клубу приводить і забирає батько ОСОБА_1 (а.с.43).

Згідно довідки від дитячого лікаря від 03.07.2024 вбачається, що дитина ОСОБА_3 звертався до лікаря педіатра з 08.04.2024 по 23.04.2024 та проходив лікування гострого синуситу. На прийомі з дитиною був батько (а.с.55).

Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко