ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року у справі за позовною заявою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року КП «Дніпроводоканал» звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що відповідач є фактичним споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість станом 31 січня 2023 року у розмірі 44 374,93 грн., з яких основного боргу - 36 905,12 грн.; інфляційне збільшення суми боргу - 6 615,08 грн.; 3% річних - 854,73 грн.

Враховуючи наведене просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 44 374,93 грн. та судові витрати в розмірі 2 684 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі КП «Дніпроводоканал» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнути із відповідача понесені позивачем судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Зокрема зазначає, що період за який КП «Дніпроводоканал» нараховано відповідачу заборгованість становить з 02.2002 року по 01.2023 року, а не з 1999 року, як вказував суд першої інстанції. Крім того у зазначений період позивач здійснював обслуговування та ведення особових рахунків абонентів у двох програмах, а тому до суду на підтвердження позовних вимог надано два розрахунки, які є продовженням один одного та не дублюють відомості по заборгованості. Також суду першої інстанції було надано перелік тарифів, які діяли на час утворення заборгованості та рішення міської ради, якими затверджені норми споживання води.

Звертає увагу, що в останньому розрахунку відображений загальний розмір заборгованості та її складові, які заявлені в позовній заяві, а також на те, що інфляційні витрати та 3% річних нараховувались ними за період з 07.2018 року по 01.2022 року, тобто із дотриманням законодавчо встановленої заборони про їх нарахування після повномасштабного вторгнення.

Наголошує, що розрахунок заборгованості формувався у програмах які вони використовували виходячи з норм і тарифів які діяли у вказаний період та кількості осіб які в той чи інший період проживали за адресою споживання послуг з водопостачання та водовідведення. Також суду першої інстанції було надано перелік тарифів, які діяли на час утворення заборгованості та рішення міської ради, якими затверджені норми споживання води, які він неправомірно не прийняв до уваги, чим порушив процесуальні права позивача та ухвалив не обґрунтоване рішення.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначена до розгляду в період дії зазначеної статті в попередній редакції, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 44 374,93 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/23.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 02 травня 2023 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 (з 15 жовтня 1990 року), а відтак відповідачка є споживачем послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою. Також із цієї довідки вбачається, що за вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 за вказаною вище адресою підтверджуються відповіддю відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Дніпровської міської ради.

Згідно із наявними в матеріалах справи довідкою та розрахунком заборгованості по особистому рахунку, оформленому на ім`я ОСОБА_1 за адресою кв. АДРЕСА_1 у споживача послуг з водопостачання та водовідведення наявна заборгованість за період з січня 2022 року по січень 2023 року у розмірі 36 905,12 грн., на яку нараховані інфляція 6 615,08 грн. та 3% річних у розмірі 854,73 грн..

Також матеріали справи містять направлене ОСОБА_1 досудове повідомлення про наявність у неї заборгованості за надання послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.02.2022 року по 01.01.2023 року у розмірі 44 374,93 грн. з яких 36 905,12 грн. - сума основного боргу, 6 615,08 грн. - інфляційне збільшення, 854,73 грн. - 3% річних у розмірі.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено розмір заборгованості, порядок її нарахування та підстави стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, оскільки надані розрахунки містять суперечливі відомості щодо розміру такої заборгованості та порядку її нарахування.

Із такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитись у повній мірі з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинковихприміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Звертаючись до суду із позовом КП «Дніпроводоканал» зазначало, що між ними та відповідачем, як зареєстрованим у квартирі, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за якою відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Однак при розрахунку розміру заборгованості, яку позивач просив стягнути з 2002 року по січень 2023 року з ОСОБА_1 слід звернути увагу на те, що розрахунок заборгованості проводився із розрахунку на 2 осіб до липня 2018 року включно. Однак згідно довідки, наданої позивачем про склад сім`ї, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрованими у квартирі значаться ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, позивач просить стягнути заборгованість з ОСОБА_1 за період з січня 2002 року по липень 2018 року, яка була розрахована за двох споживачів, що не відповідає вимогам закону.

Підсумовуючи наведене та враховуючи надані позивачем докази та розрахунки заборгованості, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з січня 2002 року по січень 2023 року включно у розмірі 28 603,70 грн.

При цьому суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак з матеріалів справи не вбачається звернення відповідача із відповідною заявою, як і спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості.

На зазначене суд першої інстанції не звернув уваги та не зробив відповідний перерахунок заборгованості у зв`язку із чим незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог із підстав недоведеності.

Що ж стосується заявлених вимог по інфляції та 3% річних, то слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній у рішенні ВСУ від 16 грудня 2015 року N 6-2023цс15 зазначив, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Таким чином, особи які не в змозі сплатити за житлово-комунальні послуги повинні за прострочення платежів за комунальні послуги України сплачувати не тільки пеню передбачену Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а й три відсотки річних та індекс інфляції, передбачені Цивільним кодексом України, за весь час прострочення.

Враховуючи те, що попередньо вже було встановлено невідповідність розрахунків, наданих позивачем щодо розміру заборгованості в окремі моменти спірного періоду з огляду на те, що позов пред`явлено тільки до ОСОБА_1 , а при розрахунку заборгованості до липня 2018 року позивач виходив із фактично зареєстрованих 2 осіб, то суд апеляційної інстанції враховуючи нові суми заборгованості приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача суми інфляції та 3% річних у розмірі заявленому в позові, оскільки при перерахунку зазначених сум апеляційним судом вийшли більші значення (інфляція - 8 284,83 грн., 3% річних - 3 079,72 грн.) ніж заявлені у позові, а суд не може виходити за межі позовних вимог.

При цьому суд звертає увагу, що період заявлених вимог щодо відповідності у рамках ст. 625 ЦК України не зачіпає дати законодавчо встановленої заборони та такі нарахування у зв`язку із веденням в країни воєнного стану.

Відповідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведе апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, а також суми інфляційного збільшення та 3% річних.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог (81,29%) за подання позовної заяви та апеляційної скарги по 5454,56 грн. ((2 684 + 4 026)*81,29% )

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 44 374,93 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з січня 2002 року по січень 2023 року у розмірі 28 603,70 грн.; інфляції збитки у розмірі 6 615,08 грн. та 3% річних у розмірі 854,73 грн., а разом 36 073,51 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 454, 56 грн. .

В задоволенні інших позовних вимог Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: