"27" листопада 2024 р.
Справа 642/1565/23
Провадження 2/642/376/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря- Крамарової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди внаслідок залиття квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 в особі представника адвоката Субочева Сергія Юрійовича звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування їй матеріальної шкоди в розмірі 103 160, 00 грн матеріальних збитків, заподіяних внаслідок залиття водопровідною водою квартири АДРЕСА_1 та моральної шкоди в розмірі 30 000, 00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Коробовою І.Г. за реєстровим №2476. Позивач зазначила, що 27.12.2022, перебуваючи у себе вдома, приблизно о 20:30 год. почула звуки капання води у вбиральні кімнаті, зайшовши до якої виявила, що по трубі водопостачання та каналізації з квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться над квартирою позивача тече холодна вода. Також ознаки затоплення почали проявлятись на стелі та стінах по всій квартирі позивача. Позивач зазначила, що обійшовши сусідів по поверху, та сусідів по поверху відповідача, і ще поверхом вище було встановлено, що відбувається лише залиття квартири позивача, і є всі підстави вважати, що це відбувається саме із квартири АДРЕСА_2 . У подальшому, позивач та інші сусіди, потрапивши до квартири АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу, виявили причину витоку холодної води, якою стала прорив шлангу подачі холодної води до рукомийника, який внаслідок значного зносу, та залому через недбалу установку розірвався. Факт залиття квартири позивача був зафіксований 28.12.2022 комісією у складі начальника дільниці №29 КП «Жилкомсервіс», інженера дільниці №29 КП «Жилкомсервіс» та майстера дільниці №29 КП «Жилкомсервіс», в результаті чого було складено Акт залиття від 28.12.2022. Причина залиття: залиття холодною водою квартири АДРЕСА_1 сталося з квартири АДРЕСА_2 . Позивач з метою визначення розміру шкоди та вартості ремонтних робіт звернулась до спеціаліста-оцінювача ФОП ОСОБА_4 та 16.01.2023 уклала договір про проведення оцінки майна №5/01/2023, предметом домовленостей якого було визначення матеріальних збитків, нанесених внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 водопровідною водою. 23.01.2023 суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 було підготовлено звіт про оцінку збитків, згідно з яким було встановлено, що розмір матеріальних збитків заподіяних, внаслідок залиття квартири позивача водопровідною водою складає 103 160, 00 грн. Розмір завданих збитків розрахований на підставі дослідження виявлених пошкоджень поверхні приміщень, без врахування збитків завданих рухомим речам, згідно дефектного акту. Внаслідок залиття відповідачем її квартири вона зазнала немало переживань та страждань з приводу того, що було пошкоджено її майно, її опанувала постійна нервова та психологічна напруга, та така ситуація створила дискомфортні умови проживання, у зв`язку із чим нею був визначений розмір моральної шкоди, що була завдала їй внаслідок залиття квартири у розмірі 30 000, 00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.05.2023 було відкрито провадження у справі і було ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.06.2023 у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Субочева Сергія Юрійовича про забезпечення позову відмовлено.

28.09.2023 відповідач в особі представника подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення, та зазначив, що акт залиття від 28.12.2022 не відповідає вимогам, викладеним у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, оскільки був складений за відсутністю відповідача, в акті не встановлено характер залиття квартири, не встановлені та не з`ясовані причини залиття, не вказаний опис завданої матеріальної шкоди, обсяг необхідного ремонту для відновлення попереднього стану приміщень квартири, відсутній висновок і рекомендації комісії, щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Відповідач зазначив, що позивачем не було надано належних доказів, які б свідчили про завдання йому матеріальної шкоди внаслідок залиття відповідачем квартири позивача, тобто вина відповідача не доведена. Заперечень щодо заявлених вимог по стягнення моральної шкоди та судових витрат у відзиві відповідачем не викладено.

Позивач в особі представника подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що відзив було подано відповідачем із пропуском процесуального строку, а також зазначає, що відповідач у відзиві фактично погоджується та не спростовує тих обставин, що був наявний факт залиття квартири позивача із квартири відповідача, тобто ця обставина презумується, як визнана обома сторонами.

Також позивач у відповіді на відзив зазначає, що відповідач не надає до суду доказів передання юридичних прав чи обов`язків щодо утримання квартири на іншу особу, чи тих обставин, що відповідач не є власником квартири, чи що остання не зобов`язана нести обов`язок з утримання комунікацій у власній квартирі, а також не надає доказів спростування, що затоплення квартири відбулось не з квартири, що належить її на праві власності. Крім того позивач просить звернути увагу, що правовідносини між сторонами спору є деліктними зобов`язаннями, які передбачають презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, знову акцентував увагу на тому, що акт обстеження був складений із порушенням норм чинного законодавства України, а також проведений на замовлення позивача розрахунок-кошторис завданих збитків є неналежним доказом.

22.11.2023 представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 05.12.2023 клопотання представника позивача - адвоката Субочева С.Ю. про призначення будівельно-технічної експертизи задоволено та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу.

У подальшому судові засідання неодноразово відкладались через неявку сторін.

У судове засідання, призначене на 10.10.2024 відповідач чи її представник не з`явились, представник відповідача 09.10.2024 подав заяву, в які просив проводити засідання без їх участі.

Також, представником відповідача 09.10.2024 подано письмові пояснення, згідно яких представник відповідача, посилаюсь на висновок за результатами проведення комісійної будівель-технічної експертизи №48, складеного 16.05.2024 та просив відмовити у задоволені позову, з мотивів не доведеності вини відповідача у затоплені квартири позивача.

10.10.2024 року від представника позивача також подано заяву, у якій останній просить провести судове засідання без участі позивача та її представника, позов підтримує у повному обсязі, зазначає, шо докази понесення судових витрат на адвоката буде подано у встановленому ЦПК порядку.

В судовому засіданні 21.11.2024 позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник не з`явилися, раніше представник відповідача надавав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Коробовою І.Г. за реєстровим №2476.

27.12.2022 близько 20 год 30 хв. відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 .

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, передбачено форму та зміст акту про залиття, аварію, що трапилась на системі централізованого опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання).

В додатку № 4 до Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою.

В акті повинно бути відображено: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

28 грудня 2022 року комісією в складі працівників дільниці №29 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» було проведено обстеження квартири з метою виявлення причин і розміру заподіяної шкоди, оскільки будинок за адресою: АДРЕСА_3 перебуває на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс».

Актом залиття від 28.12.2022, комісією у складі начальника дільниці №29 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_5 , інженера дільниці №29 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_6 та майстера дільниці №29 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_7 , було встановлено 27.12.2022 відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 та були залитті:

- Коридор стеля- 1,5м2, стіна 7м2

- Кімната зал стіни 4м2, стеля 2м2, підлога 1м2

- Кімната спальня стіна 4м2, стеля 3м2

- Кухня стеля 2м2, стіни 4м2

- Ванна кімната стеля 1м2

- Туалет стеля 1м2, стіна 4м2

Причина: залиття холодною водою квартири АДРЕСА_1 сталося з квартири АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 327291480 від 28.03.2023 щодо об`єкту нерухомого майна АДРЕСА_4 встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано на ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В. за реєстровим №977.

Статтею 317 Цивільного кодексу України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини другої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, пп. 2, 7 ч. 2 ст. 7 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач (фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна й отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги) зобов`язаний своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку.

Статтею 10 Житлового кодексу України визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

У відповідності до статті 151 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати і порядку придомову територію.

Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК Українищодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 (провадження № 61-15575св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 369/8038/17 (провадження № 61-1857св19).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання ним шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності вини несе відповідач.

Позивач в позовній заяві на виконання вимог пункту 6 частини 3 статті 175 ЦПК України зазначила, що відповідач добровільно завдану шкоду відшкодовувати не бажає, хоча позивач неодноразово приймала заходи щодо досудового врегулювання даного спору, шляхом усних бесід з відповідачем, проте остання зазначила, що готова буде відшкодувати шкоду виключно за рішенням суду.

Вказане свідчить про обізнаність відповідача щодо наявного спору про відшкодування майнової шкоди внаслідок залиття квартири.

Зазначене свідчить, що відповідачем не доведено, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 242/4773/17 міститься наступний висновок: цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14 та Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Судовим розглядом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.12.2022, близько 20 год 30 хв. відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 .

Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актом залиття від 28.12.2022, затвердженого начальником дільниці №29 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_5 . Актом чітко встановлено, що залиття квартири залиття холодною водою квартири АДРЕСА_1 сталося з квартири АДРЕСА_2 .

Зазначений акт суд вважає належним і допустимим доказом у справі з огляду на таке.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, передбачено, що в разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). У додатку № 4 до цих Правил від 25 серпня 2005 року № 927/11207, зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємств), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організацій (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акту (число, місяць, рік ); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності, характер залиття та його причини: завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акту присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність (у такому випадку в акті має бути зазначено, що згадані особи (прізвище, ім`я, по батькові) підписувати складений акт відмовилися з таких-то причин). Акт повинен бути складений у тому числі за присутності: головного інженера виконавця послуг; голови комісії; майстра технічної дільниці; майстра ремонтної дільниці слюсаря-сантехніка, представників організації обслуговуючої компанії.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що акт про залиття від 28.12.2022 є неналежним доказом наявності вини відповідача у залитті квартири позивача, оскільки вказаний акт загалом відповідає вимогам, встановленим вищезазначеними Правилами, оскільки в ньому зазначені всі відомості: дата та місце складання, члени комісії, місце залиття, подія, що трапилась, наслідки залиття, причини залиття.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Доводи представника відповідача про те, що акт залиття квартири не відповідає за формою вимогам законодавства України не приймаються судом, оскільки порушення процедури при складенні акту, зокрема і щодо його форми, і щодо його змісту, не виключає вину відповідачки і дає підстав вважати доведеними обставини, що шкода позивачці спричинена з вини відповідачки.

Тому такі доводи не заслуговують на увагу, дійсно, в указаному акті не зафіксовано відомості щодо винної сторони, однак недотримання форми акту не спростовує факту залиття квартири, де мешкає позивач.

Суд зазначає, що вказані в акті обставини відповідачем не спростовані, а сам акт не оскаржувався та є дійсним.

Належним доказом розміру матеріальної шкоди може слугувати, наприклад, висновок експертизи, кошторис складений відповідною будівельною організацією (зазначені висновки містяться в ухвалах ВССУ від 16 листопада 2016р. у справі № 644/11576/15-ц; від 31 травня 2017 року у справі № 761/10016/13-ц; від 17 серпня 2017 у справі № 667/8086/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру відшкодування позивач надала звіт суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 №5/01/2023 від 23.01.2023 (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ФДМУ №1145/20 від 29.12.2020). Розмір матеріальних збитків заподіяних, внаслідок залиття квартири позивача водопровідною водою складає 103 160, 00 грн.

Заперечення представника відповідача щодо невинуватості відповідача у залитті квартири позивача, оскільки висновком проведеної судом експертизи вказано, що у зв`язку з значним проміжком часу неможливо встановити технічну причину пошкодження квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, не є можливим, суд не приймає до уваги, тому як представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами відсутність вини відповідачки.

Посилання відповідача, що нею було призначено довірену особу, не звільняє від юридичних обов`язків власника нести відповідальність за спричинену шкоду в наслідок неналежного утримання майна, якщо цьому не буде надане відповідне спростування.

Відповідач не надав до суду доказів передання юридичних прав чи обов`язків щодо утримання квартири на іншу особу, чи тих обставин, що відповідач не є власником квартири, чи що остання не зобов`язана нести обов`язок з утримання комунікацій у власній квартирі, а також не надає доказів спростування, що затоплення квартири відбулось не з квартири, що належить її на праві власності.

Крім того, згідно пояснень відповідача у відзиві, останній не заперечує факту залиття квартири позивача та факту розірвання шлангу постачання води у квартирі відповідача.

Таким чином, презумпцію вини у залитті квартири, належної позивачу відповідачем не спростовано, акт від 28.12.2022 підтверджує обставини вини відповідача у залитті квартири, а отже остання на підставі статей 22, 23, 386, 1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України, має відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, спричинену залиттям, що сталось 27.12.2022, оскільки не довела, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до висновку експертів за результатом за результатами проведення судової комісійної будівельно-технічної експертизи №48, складеного 16.05.2024 експертами ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» Новоспаським Д.С. та ОСОБА_8 вартість ремонтно-будівельних, заподіяних власнику квартири АДРЕСА_1 в результаті залиття вказаної квартири складає 46 026, 00 грн.

Оцінивши висновок експерта за результатами проведення експертно будівельно-технічного дослідження №48 від 16.05.2024 року, складеного Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, виконаним згідно ухвали суду, в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи.

Отже, розмір матеріальної шкоди, завданої відповідачем внаслідок залиття, підтверджений матеріалами справи та висновком експерта.

Доводи представника відповідача про те, що позивачем не доведено, що залиття її квартири сталося саме з вини відповідача і акт про залиття не підтверджує вину відповідача, оскільки акт залиття від 28 грудня 2022 року складений без участі відповідача, та в акті невизначена причина залиття, та його складено з порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, суд відхиляє.

Також факт залиття квартири позивача з квартири, яка належить на праві власності відповідачу підтвердили в судовому засіданні 21.11.2024 свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які пояснили, що дійсно вони разом з позивачем намагалися встановити з якої квартири відбулось залиття квартири позивача та двері квартири, з якої відбулось залиття їм відкрив хлопець на ім`я ОСОБА_12 , який орендував квартиру, при вході в квартиру вони побачили, що в квартирі АДРЕСА_2 поверхом вище стояла вода, вони намагалися її вичерпувати та ліквідувати наслідки залиття.

Відповідно до частини першоїстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першоюстатті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши акт про залиття від 28 грудня 2022 року, який міститься у цій справі як письмовий доказ, суд звертає увагу, що він складений в результаті обстеження стану квартири позивача комісією КП «Жилкомсервіс» та в акті дійсно відсутні відомості, що при огляді затопленої квартири позивачки була присутня відповідачка, яка не проживає у своїй квартирі та здає її в оренду іншій особі.

Всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку відповідачка не надала до суду належних і допустимих доказів на спростування змісту вказаного акту, а також про те, що члени комісії є зацікавленими у результатах розгляду цієї справи та зазначили у вказаному Акті неправдиву інформацію.

З цих підстав суд відхиляє доводи представника відповідача про неналежність та недостовірність цього доказу, та зазначає, що представник відповідача за наявності процесуальної можливості, не спростував зміст вказаного Акта. Вищевказане правило стосовно ознайомлення відповідачки зі змістом вказаного Акту дотримане.

Отже, факт залиття квартири АДРЕСА_1 підтверджує те, що заподіювачем шкоди може бути лише власник квартири АДРЕСА_2 , з якої відбулось залиття холодною водою квартири АДРЕСА_1 .

Доводи представника відповідача про те, що вказаний акт не може братися до уваги як доказ факту залиття квартири позивачки та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, спричиненою позивачу, є необґрунтованими, оскільки доводи щодо складення акту за відсутності відповідачки не спростовують вказані в ньому обставини щодо фіксації пошкоджень квартири залиттям та заподіяння внаслідок цього майнової шкоди позивачці та не тягнуть за собою його недійсність.

Таким чином, відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляла та не надала доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц (провадження № 61-28098св18).

За таких обставин, суд встановив факт залиття квартири відповідачем, причину та розмір завданої шкоди, враховує, що відповідач не довела відсутність своєї вини у спричиненні шкоди, тому задовольняє позовні вимоги позивача.

Стосовно позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На підставі ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини.

Крім того, згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд бере до уваги, що внаслідок залиття квартири позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, обумовлених пошкодженням їх квартири з боку відповідача, що призвело до змін їх нормальних, усталених, звичних і необхідних для неї умов життя, зокрема, позивач зазнала немало переживань та страждань з приводу того, що було пошкоджено її майно, її опанувала постійна нервова та психологічна напруга, та така ситуація створила дискомфортні умови для позивача. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я.

Позивач просила стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн, але з урахуванням засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди в розмірі - 10000 грн.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ч. 6 ст. 139 Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Статтею 141 ЦПК України регламентовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат.

Згідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно позовної заяви позивача останньою визначено попередній розрахунок судових витрат.

За подання до суду даного позову із двома вимогами майнового характеру позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 147, 20 грн.

Також за надані послуги спеціаліста з оціночної діяльності за послуги зі складання звіту про оцінку збитків №5/01/2023 від 23.01.2023 сплачено кошти у розмірі 4700, 00 грн.

Крім того позивачем зазначено у позові, що заплановані витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції складатимуть орієнтовно 15 000, 00 грн, остаточний розмір яких та докази, передбачені ст. 137, 141 ЦПК України, будуть подані додатково до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Таку ж позицію позивач підтримав у заяві від 10.10.2024.

Крім того, під час розгляду справи позивачем надано до суду копію квитанції про оплату за проведення експертизи згідно із рахунком №69 від 15.01.2024 складеного Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса у розмірі 11359, 20 грн.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами до суду, суд вважає, що вимоги про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволення частково у сумі 56 026, 00 грн., судові витрати позивача підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (42,07%), та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 903 (дев`ятсот три) гривні 32 копійки, витрати на залучення спеціаліста в розмірі 1977 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім) гривень 29 копійок та витрати за проведення експертизи в розмірі 4778 (чотири тисячі сімсот сімдесят вісім) гривень 81 копійок.

Доказів понесення відповідачем судових витрат на час прийняття відповідного рішення до суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 386, 1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди внаслідок залиття квартири задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 46 026 (сорок шість тисяч двадцять шість) гривень, та моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 903 (дев`ятсот три) гривні 32 копійки, витрати на залучення спеціаліста в розмірі 1977 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім) гривень 29 копійок та витрати за проведення експертизи в розмірі 4778 (чотири тисячі сімсот сімдесят вісім) гривень 81 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.11.2024.

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_6 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_7 ).

Головуючий Суддя: