Справа № 2/714/203/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2024 р. м. Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М.
за участю: секретаря судових засідань Постевка Г.П.
представниці позиваки ОСОБА_1
відповідачаОСОБА_2
представниці відповідачаОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Герцаївська міська рада Чернівецького району Чернівецької області про визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 05 лютого 2022 року вона стала власницею житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

У вказаному жилому будинку зареєстроване місце проживання відповідача, однак ще до їх розлучення, з лютого 2020 року він у будинку не проживає без поважних на то причин. Вважає, що наявність реєстрації відповідача у належному їй домоволодінні порушує її абсолютне право власниці. Так як відповідач останні роки проживає у АДРЕСА_2 , проте добровільно знятися з реєстрації із спірного домоволодіння не бажає, позивачка просила суд визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні представниця позивачки, ОСОБА_1 , вимоги позивачки підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що житловий будинок який розташований в АДРЕСА_1 є особистою власністю позивачки. Відповідач з часу після розірвання шлюбу з позивачкою у спірному будинку не проживає, участі в утриманні господарства не приймає, створив нову сім`ю де й проживає. Оскільки відповідач без поважних причин не користується житловим будинком, то він втратив право користування спірним жилим будинком.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення вимог позивачки та суду пояснив, що спірне господарство де зареєстровано його місце проживання належало ОСОБА_5 . За наслідками спільних домовленостей з останньою, за відсутності в неї власних дітей, вони, тобто він разом з позивачкою почали на території даного господарства будівництво літньої кухні, а згодом і сараю, погребу. По закінченню будівництва літньої кухні, вони стали проживати у ній, та відповідно у даному господарстві було зареєстровано місце їх проживання де сам він проживав до часу розірвання шлюбу. Після розлучення, за для уникнення скандалів та конфліктів, він став проживати окремо від позивачки, за іншою адресою, а останні роки проживає за місцем проживання жінки з якою проживає та мають спільну дитину. Будинок з якого позивачка просить його виселити є ветхим, в якому ані позивачка, ані він ніколи не проживали. Оскільки власною працею та коштами за час шлюбу з позивачкою набув майно яке має статус спільного, та у самому господарстві понині залишилося його особисті речі, то вважає що право користування спірним будинком, він не втратив.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка є власницею житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 лютого 2022 року. За змістом витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачка ОСОБА_4 , зазначена як одноосібний власник будинку (а.с. 8, 9).

За даними Молницького старостинського округу № 2 Герцаївської міської ради Чернівецького району, станом на 22 січня 2024 року у домоволодінні, яке розташоване в АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка як уповноважений власник, відповідач як колишній чоловік, та їх спільні діти, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 10).

Та обставина, що відповідач є колишнім чоловіком для позивачки свідчить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року щодо розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили.

Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 30 жовтня 2023 року, складеного комісією Молницького старостинського округу № 2 Герцаївської міської ради Чернівецького району, ОСОБА_2 з лютого 2020 року не проживає за місцем реєстрації, АДРЕСА_1 .

Допитаний як свідок ОСОБА_2 суду дав аналогічні покази його поясненням наданих як відповідачем. Обставини не проживання у спірному господарстві понад строк більше двох років не оспорює, та підтвердив проживання ним увесь цей час без реєстрації в АДРЕСА_2 за місцем проживання нової сім`ї та дитини.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

За правилами ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведені докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки позивач з набуттям права власності на спірне домоволодіння має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в такому інших осіб, а наявна реєстрація відповідачів фактично перешкоджає позивачці в реалізації такого права, з урахуванням того, що відповідач добровільності залишив спірне житло та вибув на інше постійне місце проживання - АДРЕСА_2 , то вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 . .

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню пропорційно на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн.

На підставі ст.ст. 182, 210, 331, 391, 405 ЦК України, ст. 9, 150 ЖК Української РСР, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_3 , місце проживання : АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Повний текст судового рішення виготовлено «25» жовтня 2024 року.

Суддя: