СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/6207/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Єросова І.Ю., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту постійного проживання,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2024 р. адвокат Айдинян А.В., яка представляє інтереси позивача, звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просить встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , разом з спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2024 року позовну заяву залишено без руху.

25.10.2024 р. адвокатом Айдинян А.В., яка представляє інтереси позивача, на виконання ухвали суду від 11.10.2024 р. подано заяву про усунення недоліків.

Суддя, ознайомившись із заявою про усунення недоліків, матеріалами цивільної справи, доходить висновку про повернення заяви про встановлення факту постійного проживання, виходячи з наступного.

Сутністю позовного провадження є завжди спір між сторонами про цивільне. Характерним є, з одного боку, наявність сторін із різноспрямованим інтересом, а з іншого - наявність спірного предмета, що мають місце в межах процесуальної форми судових процесів. Для виокремлення даного виду позовного провадження насамперед слід звернути увагу на матеріально-правову природу справ, яка зумовила особливості процесуального порядку та розгляду їх вирішення, суб`єктного складу, особливості процесуального засобу порушення судової діяльності та реалізації судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав».

Відповідно до ст. 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження суд розглядає справи про усиновлення, встановлення фактів, що мають юридичне значення, про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя.

Ключова відмінність окремого провадження від позовного полягає у відсутності спору про право, а також у особливому предметі справ окремого провадження - встановлення юридичного факту чи конкретної обставини, що має юридичне значення. Так, відсутність спору про право полягає в тому, що у таких справах не йде мова про оспорення чи невизнання суб`єктивного права особи, що випливає із житлових, сімейних, спадкових правовідносин тощо. У справах окремого провадження відсутній опонент - протилежна сторона процесу, яка і обумовлює виникнення суперечки, спору про право, але наявний заявник - заінтересована особа, яка прагне задовольнити свій інтерес, встановивши юридичний факт. Так, інколи у цивільних правовідносинах виникають випадки, коли є необхідність у захисті прав не лише, коли вони порушуються, але й коли просто потрібно встановити обставини, що стануть підставою для здійснення суб`єктивних прав.

Наступною визначальною ознакою, що вирізняє окреме та позовне провадження є такий інститут цивільного процесу як інтерес. Дана категорія виступає предметом судового захисту як у окремому, так і в позовному провадженні. При цьому, правова природа інтересу, різна. Так, в обох випадках метою заявника (позивача) є задоволення інтересу, але в окремому провадженні для заявника на етапі задоволення цього інтересу справа вичерпується. На цьому сам інтерес особи визначається задоволеним і розгляд справи завершується. Що ж стосується позовного провадження, то в його рамках категорія інтересу розглядається дещо в іншому ракурсі. Так, у таких справах інтерес також має місце бути, але при цьому, він має складнішу правову природу, адже обумовлюється спором про право і суд не лише встановлює сам факт, але і зобов`язується зробити власні висновки про наявність чи відсутність правовідносин між сторонами процесу, про права та обов`язки суб`єктів, про зміст суб`єктивного права і юридичного обов`язку тощо. У справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, безпосередньо захист суб`єктивного матеріального права не здійснюється. Суд не визнає наявності у заявника суб`єктивного матеріального права, не зобов`язує інших осіб до вчинення дій в інтересах заявника.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач вважає, що у позовному провадженні можуть бути розглянуті вимоги щодо встановлення фактів, посилаючись на ч.6 ст. 294 ЦПК України та помилково її трактує.

У позовному провадженні може бути розглянута вимога про встановлення факту, однак поряд із безпосередньо заявленими позовними вимогами, як-то: встановлення факту постійного проживання та визнання за особою в порядку спадкування права власності; встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю і так далі.

Враховуючи, що змістом позовних вимог є встановлення факту спільного постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач не визначає конкретний спосіб захисту порушеного права у відповідності до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України, таким чином не усунуто недоліків позову, а тому позовна заява підлягає поверненню.

У даному випадку заявник звертається до суду в порядку позовного провадження і заявляє лише одного вимогу - встановити факт постійного проживання спадкоємця, без заявлення інших додаткових вимог для захисту порушених прав, як-то визнання судом її спадкоємцем відповідної черги. Так як спадкоємцем, який прийняв спадщину не визнається право ОСОБА_1 на спадкування. Таким чином, у випадку наявності спору, судом вирішується питання чи має позивач право на спадкування чи не має його. Отже, у позовному провадженні заявляється позовна вимога про визнання права на спадкування, а встановлення судом факту проживання спадкодавцем, є одним із елементів такого права.

Відповідно до ч.3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 185 ЦПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

За наведених вище обставин позовну заяву слід повернути позивачу.

На підставі викладеного, а також керуючись ст. ст.175, 177, 185, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заявуОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту постійного проживання, повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п"ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п"ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова