ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5827/24 Справа № 2-3817/05 Суддя у 1-й інстанції - Клімова В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Свистунової О.В.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бідюк Яни Володимирівни на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Краматорського міського суду Донецької області перебувала цивільна справа № 2-3817/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року по даній справі було затверджено мирову угоду, за умовами якої: ОСОБА_1 відмовляється від двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та від двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишають в загальному користуванні трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна закрите.

У квітні 2024 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Бідюк Яни Володимирівни на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що про існування оскаржуваної ухвали відповідачці стало відомо лише під час розгляду справи № 175/3141/24, а саме 02 жовтня 2023 року, коли її представник отримав відзив на позовну заяву, в додатках до якого була копія ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року. Апелянт зазначає, що ніяких мирових угод з позивачем вона не підписувала, їй не відомі обставини відкриття провадження у справі №2-3817/05 у 2005 році про поділ майна подружжя. Крім того, позивачка стверджує, що не відмовлялась від спірних квартир, оскільки у сторін не було підстав ділити спільне майно у 2005 році, так як вони з позивачем перебували у шлюбі з січня 1995 року і лише в грудні 2023 року вона звернулася до суду про розірвання шлюбу. До того ж, апелянт вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Головкіна Наталія Андріївна просила ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Краматорського міського суду Донецької області перебувала цивільна справа № 2-3817/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року по даній справі було затверджено мирову угоду, за умовами якої: ОСОБА_1 відмовляється від двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та від двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишають в загальному користуванні трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна закрите.

Відповідність змісту мирової угоди вимогам матеріального закону передбачає, зокрема, аналіз об`єкта мирової угоди - майна, яким за умовами мирової угоди розпоряджаються її суб`єкти. Для того, щоб з`ясувати, що мирова угода не порушує права та законні інтереси інших осіб, суд повинен встановити, що: 1) майно, яке передається за мировою угодою, не вилучено з обігу і не обмежено в обігу; 2) учасники мирової угоди мають право розпоряджатися цим майном, що підтверджується правовстановлюючими документами; 3) майно, яке передається за мировою угодою, не перебуває під арештом і щодо нього відсутній спір з іншими особами.

Визнанням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб визначений в умовах мирової угоди.

Цивільним процесуальним законом покладено на суд обов`язок під час визнання мирової угоди перевірити, чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Умови мирової угоди мають бути викладені чітко та недвозначно з тим, щоб не виникало неясності спорів з приводу її змісту під час виконання. Суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору.

Таким чином, вирішуючи питання про затвердження мирової угоди, суд має врахувати, що умови мирової угоди не можуть суперечити закону, а також брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із таким затвердженням.

Метою мирової угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін і предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.

Укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається сторонами, затверджується судом відповідно до вимог цивільного процесуального права, з урахуванням норм матеріального цивільного права.

Мирова угода є різновидом зобов`язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням (ухвалою).

З відновлених матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є поділ майна подружжя.

При цьому, з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що, саме, в судовому засіданні сторони вирішили укласти між собою мирову угоду, підписали її, та їм роз`яснені наслідки затвердження мирової угоди і закриття провадження по справі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини підлягає застосуванню як джерело права.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Апеляційний суд у прийнятті даної постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 року у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 року у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі апеляційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової визначеності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Так, із матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, станом на 2005 рік влаштовувала всіх учасників справи, які були присутніми в судовому засіданні під час затвердження мирової угоди та яка ніким із учасників справи протягом досить тривалого проміжку часу не оскаржувалась.

Зазначені обставини в своїй сукупності додатково свідчать про те, що оскаржувана ухвала, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, відповідає вимогам юридичної визначеності, і такою, що не підлягає скасуванню.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу вийшов за межі позовних вимог, оскільки спірні квартири не були предметом позову, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Предметом спору у даній справі є поділ майна подружжя, у тому числі, і квартир, від яких відповідачка відмовилась на користь позивача за умовами мирової угоди. Доказів на підтвердження того, що спірні квартири не були предметом позову, стороною відповідача надано не було. Тоді як, суд апеляційної інстанції перевірити зазначені твердження позбавлений процесуальної можливості, оскільки згідно листа керівника апарату Краматорського міського суду Донецької області, справу було знищено у 2013 році, відповідно до строків зберігання справ.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при постановлені оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції були дотримані норми процесуального права, оскаржувана ухвала як законна підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бідюк Яни Володимирівни залишити без задоволення.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

О.В. Свистунова