Справа № 350/1051/23
Провадження № 22-ц/4808/1408/24
Головуючий у 1 інстанції Сокирко Л. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року в складі судді Сокирко Л. М., ухвалене в с. Рожнятів Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Тарас Петровича, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т. П., про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її рідною тіткою (рідною сестрою батька). За життя у власності ОСОБА_3 перебував житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та земельні ділянки. Будучи єдиною близькою родичкою ОСОБА_3 , позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за правом представлення. Однак отримала відмову у зв`язку з тим, що на час її звернення до нотаріуса ніякого майна, яке б входило до складу спадщини, на ім`я ОСОБА_3 не зареєстровано. Звернувшись до ЦНАП їй стало відомо, що майно, яке є предметом цього позову, було подаровано ОСОБА_2 . Оспорювані договори дарування посвідчені 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т. П.

Вказані договори дарування вважає недійсними, оскільки ОСОБА_3 з дитинства була неосвіченою людиною, тривалий час та до смерті страждала на деменцію, крім того мала проблеми зі слухом. Тому вважає, що такі обставини як неосвіченість ОСОБА_3 , деменція, фактична глухота, тиск членів родини відповідача, стали підставою вважати, що дарування ОСОБА_3 вчинила не розуміючи сенсу та наслідків своїх дій.

В уточненій позовній заяві від 10 листопада 2023 року позивачка зазначила, що у зв`язку із похилим віком та неписьменністю померлої, оспорювані договори укладала третя особи ОСОБА_4 , який не був ані знайомим з ОСОБА_3 , ані її родичем, ані сусідом. Натомість він є членом сім`ї відповідача обдарованої особи, тобто був зацікавленою особою при укладанні даних договорів. Враховуючи наведене просила визнати недійсними договори дарування укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 :

- житлового будинку площею 55,2 кв.м. житловою площею 22,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т. П. серії та номер 610;

- земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0045 площею 0,1006 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 610 ;

- земельної ділянки з кадастровим номером, посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 610 та :01:009:0025 площею 0,3607 га, розташована в урочищі «Лази» в селі Ясень Калуського району Івано-Франківської області, посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 612.

Рішенням Рожнятівського районного судуІвано-Франківської області від 12 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, проситьрішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд приймаючи оскаржуване рішення не врахував те, що дарувальник за оспорюваними договорами ОСОБА_3 була неграмотною, мала вади слуху. Зазначені обставини підтверджені і в текстах договорів і в заповіті від 2015 року, який посвідчено секретарем Ясенської сільської ради ОСОБА_5 , що є підставою для визнання наведених договорів недійсними.

Крім того, суд хибно прийняв до уваги, як підтвердження факту здоров`я ОСОБА_3 довідку КНП «Центру первинної допомоги» Рожнятівської селищної ради, підписану сімейним лікарем ОСОБА_6 , в якій зазначено, що ОСОБА_3 до нього, як до лікаря, не зверталася з 2018 по 2023 рік і «була психічно здоровою». Проте, сам факт не звернення до сімейного лікаря не свідчить про стан здоров`я особи. По - друге, лікар ОСОБА_6 , який не має спеціалізації в галузі «психіатрія» не мав повноважень видавати таку довідку. Про цей факт порушення лікарської етики проведено службове розслідування керівництвом КНП «ЦПМД» Рожнятівської СР. Тому, вважає, що висновки суду на основі цієї довідки є необґрунтованими.

Також зі змісту рішення суду вбачається, що у зв`язку з неписемністю ОСОБА_3 приватний нотаріус Ковальчук Т. П., перед підписанням оспорюваних договорів прочитав їх зміст вголос. ОСОБА_3 у свою чергу уважно слухала прочитаний їй текст, та підтвердила що почула його зміст. Проте, у порушення норм пункту 6 глави 3 Порядку у разі якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка, хоча такої відмітки на оспорюваних договорах нотаріусом не проставлено.

До того ж, під час підписання договорів дарування, була присутня зацікавлена особа, яка впливала на волевиявлення дарувальника. Тому, вважає, що ОСОБА_3 під впливом зацікавленої особи не розуміла, що дарує свій будинок та земельні ділянки ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Рожнятівського районного суду повністю досліджені та перевірені всі обставини укладення договорів дарування будинку та земельних ділянок ОСОБА_3 ОСОБА_7 і з дотриманням норм матеріального і процесуального права ухвалено законне і обґрунтоване рішення. Тому, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У судове засідання приватний нотаріус Рожнятівського нотаріального округу Ковальчук Т. П. не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, а саме засобами поштового зв`язку, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.Надав до суду заяву по розгляд справи за його відсутності.

Відтак, колегія суддів відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України дійшла висновку про розгляд справи за відсутності третьої особи, який не з`явився в судове засідання, однак належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8 , які брали участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ та просили скаргу задовольнити, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Халуса М. М., який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першоїстатті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другоюстатті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першоюстатті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При цьому, для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3)наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 556/2085/19 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджено, що 18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П., зареєстрованого в реєстрі за № 610 (т. 1, а. с. 120);

У згаданому договорі сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п. 11 договору).

У момент укладення договору сторони усвідомлювали значення своїх дій ; розуміли природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладені договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається сторонами у відповідності зі справжньою їхньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску; (п. 13 договору).

18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0045, площею 0,1006 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 611 (т. 1, а. с. 83);

18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0025, площею 0, 3607 га, розташованої за адресою: Івано-Франківська область Калуський район село Ясень, урочище «Лази», посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 612 (т. 1, а. с. 101).

У вищенаведених договорах зазначено, що: «зміст ст. ст. 182, 229, 230, 231, 232, 233-235, 334 (підстави визнання правочині недійсними), 717, 721, 726, 727, 728 загальні положення про дарування) Цивільного кодексу України, приватним нотаріусом нам, що підписали цей договір, роз`яснено» (п. 5.4 договорів).

Ці договори від імені дарувальника підписані громадянином ОСОБА_4 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_1 ) виданого повторно 16 березня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ясень Калуського району Івано-Франківської області (т. 1, а. с. 18) .

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 червня 2023 року (справа 337/1859/23, провадження № 2-о/33796/2023) встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її племінницею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 5).

В якості підстави визнання договорів дарування недійсними позивач посилається на те, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваних договорів була неосвіченою, мала вади слуху, інші захворювання. Окрім того, вищенаведені договори від імені дарувальника підписані ОСОБА_4 , який був зацікавленою особою, та впливав на волевиявлення дарувальниці, що є підставою для визнання таких договорів недійсними. Проте, такі доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, дарувальник ОСОБА_3 на час вчинення правочину досягла 84 років. Оспорювані договори дарування укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладених договорів, чи докази того, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною.

Посилання ОСОБА_1 на вади слуху дарувальниці, як на підставу недійсності договорів підлягають спростуванню показами свідків, які були допитані у судовому засіданні суду першої інстанції. Зокрема, третя особа - приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ковальчук Т. П. пояснив, що під час укладення договорів дарування запитував ОСОБА_3 чи чує вона його голос, на що остання ствердно відповідала.

Крім того, колегія суддів зауважує, що сам факт похилого віку, порушення слуху та інших захворювань не свідчить про укладення особою договору під впливом помилки, що узгоджується з правовою позицією ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17).

Що стосується посилання апелянта на порушення нотаріусом пункту 6 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якого нотаріусом на оспорюваних договорах не було проставлено відмітки про те, що зміст договорів дарування останній прочитав ОСОБА_3 уголос, у зв`язку з тим, що дарувальниця не мала змогла самостійно прочитати документи, оскільки мала вади слуху, суд до уваги не бере з огляду на те, що недотримання встановленої законом форми посвідчувального напису в момент посвідчення договорів дарування не є достатньою правовою підставою для визнання незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення дарувальника та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення договору, а тому відсутня підстава для скасування законного та обґрунтованого судового рішення (Постанова ВСУ від 30 квітня 2021 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 272/583/19 провадження 61-7004св20)

Також, суд зазначає, що при посвідченні оспорюваних договорів приватним нотаріусом Ковальчуком Т. П., особу дарувальника було встановлено, дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Волевиявлення ОСОБА_3 на укладення саме договору дарування встановлено нотаріусом в результаті проведеної розмови, під час якої дарувальниці було роз`яснено наслідки вчинення нотаріальної дії.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Що стосується посилання апелянта на те, що оспорювані договори дарування підписані під психологічним впливом родини відповідача, а також зацікавленої особи ОСОБА_4 , то такий довід не заслуговує на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази родинних зв`язків дарувальниці з ОСОБА_4 на момент вчинення правочину, як і відсутні будь-які докази фізичного чи психологічного впливу на ОСОБА_3 , які могли вплинути на волевиявлення дарувальниці під час підписання оспорюваних договорів.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивача, у зв`язку з чим, правильно відмовив в задоволенні позову.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева