Провадження № 2/643/1046/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024

Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Тимош О. М.,

за участю секретаря судового засідання Кизим К. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 в особі свого представника звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач, відповідач та третя особа зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Підставою для проживання у вказаній квартирі є типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 02.02.2000, який укладено між ВЖРЕП-1 Московського району та ОСОБА_5 . Відповідно до умов вказаного договору наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї: ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_1 онука, ОСОБА_3 зять, у безстрокове користування двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка була наймачем квартири, померла.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу батько покинув квартиру і з 2012 року жодного разу в квартирі не з`являвся. За весь цей час відповідач ОСОБА_3 квартирою не цікавився, комунальні послуги не сплачував, не приймав участі у ремонті житла, в квартирі відсутні будь-які його речі. Відповідача з квартири ніхто не виганяв, він пішов за власною волею. З того часу позивачу не відомо про спосіб та умови життя відповідача, від нього не надходило жодних повідомлень. В квартирі фактично з 2012 року і по теперішній час проживає позивачка ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_4 , яка залучена як третя особа. Відповідач більше 10 років не сплачує комунальні послуги, нарахування на нього надходять, що є додатковим навантаженням на позивачку, яка сплачує усі комунальні послуги.

Посилаючись на ст. 64, 71, 72 ЖК України, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді 21.12.2023 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 26.01.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано: з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України в період з 2012 року дотепер громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ; з Московського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області відомості про те чи звертався ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , з питань заміни паспорту, вклеювання фотографії по досягненню 25- або 45-річного, перереєстрації місця проживання або з інших питань, у разі звернення повідомити коли і які рішення були прийняті (період з 2012 року дотепер); з КНП «Міська поліклініка №6» Харківської міської ради відомості про те чи звертався за медичною до КНП «Міська поліклініка №6» Харківської міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 в період з 2012 року дотепер. У разі якщо так, то коли і чи є на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , медична карта амбулаторного хворого.

10.04.2024 представником позивача подано клопотання про долучення доказів, яке було задоволено.

Ухвалою суду від 12.04.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснила, що відповідач, який є її батьком, переїхав проживати до Росії, не і перебуває дотепер.

Представник позивача адвокат Іщенко Ю. В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явивася, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав, тому суд вважав за можливе розглянути справу за його відсутності.

Третя особа належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяв про відкладення або розгляд за її відсутності не подавала.

Суд, вислухавши доводи позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив такі обставини.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта (а.с.13-14).

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_4 (третя особа), що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 25.10.1994 (а.с.18).

01.07.2010 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 01.07.2010 (а.с.19).

Відповідно до типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 02.02.2000 укладеного між ВЖРЕП-1 Московського району як наймодавцем та ОСОБА_5 як наймачем, наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї: ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_1 онука, ОСОБА_3 зять, у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с.20-23).

Наймач ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 24.10.2023 (а.с.24).

Станом на 31.10.2023 за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.25).

Суд не бере до уваги як доказ акт непроживання особи за місцем проживання від 10.12.2020 та акт непроживання особи за місцем проживання від 20.11.2023 (а.с.26, 27), як недопустимі в силу ст. 78 ЦПК України, оскільки особи, які підтвердили обставину непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 не були заявлені позивачем та допитані як свідки.

Відповідно до листа Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради №5425/871-23 від 06.12.2023 ОСОБА_3 згідно з базою даних програмного комплексу «Житлові субсидії» в Управління як отримувач житлової субсидії станом на 01.12.2022 не перебував, за її призначенням не звертався, з 01.12.2022 питання призначення та нарахування субсидії відноситься до повноважень Пенсійного фонду України. Згідно з базами даних програмних комплексів «Центр соціальних послуг» та «ПС «Соціальна громада» з питань призначення житлової субсидії ОСОБА_3 за період з грудня 2022 року по грудень 2023 року до Управління не звертався, жодних державних соціальних допомог не отримує та за їх призначенням не звертався (а.с.30-31).

Відповідно до листа Салтівського відділу у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 08.02.2024 ОСОБА_3 документувався паспортом громадянина України Московським МВ ХМУ УМВС України серії НОМЕР_4 від 07.07.1998, з приводу вклеювання фотокартки до досягнення 45 - річного віку не звертався. Також повідомили, що ОСОБА_3 за перевіркою ЄІАС УМП для оформлення паспорта громадянина України у вигляді ІД-картки та паспорта громадянина України для виїзду за кордон не звертався (а.с.74,76,81).

Згідно з листом Державної прикордонної служби від 06.02.2024 відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 08.11.2017 по 06.02.2024 в Базі даних не виявлено (а.с.78,82).

Листом директора КНП «Міська поліклініка №6» ХМР від 06.02.2024 №127/0/547-24 повідомлено, що ОСОБА_3 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , укладеної декларації про вільний вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в КНП «Міська поліклініка №6» ХМР не має, за останні п`ять років до фахівців поліклініки за медичною допомогою не звертався, медична карта амбулаторного хворого в картотеці поліклініки відсутня (а.с.80).

Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації ХМР» №1143004 про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна, інформація з паперових носіїв до 31.12.2012 тип права/реєстрація права щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_3 , відсутня (а.с.105).

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.03.2024 інформація щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 відсутня (а.с.106).

Суд не бере до уваги надані позивачем під час судового розгляду копії документів ОСОБА_3 (а.с.153-155), оскільки оригінали цих документів не були подані суду для огляду, позивач також не бачила оригіналів поданих документів, зазначила, що надані суду фотокопії були направлені відповідачем їй через месенджер, тобто надані документи є недопустимими в силу ст. 78 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що:

«системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що:

«аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зазначено: «вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі: при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є членом сім`ї наймача квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Наймач квартири ОСОБА_5 померла. У цій квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який з 2012 року у квартирі не проживає, що підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації, складеними 10 грудня 2020 року, 20 листопада 2023 року комісією у складі сусідів.

Як зазначено у правових позиціях Верховного Суду, посилання на які містяться вище, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Достатніх доказів на підтвердження факту відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин позивачем суду не надано.

Так, надані суду акти про непроживання судом не прийняті як докази, позивач не заявила клопотання про допит у судовому засіданні як свідків сусідів, які зазначені як члени комісії у актах, тобто суд був позбавлений можливості безпосередньо дослідити докази (показання свідків). Позивачем не надано доказів самостійної сплати комунальних послуг, неучасті відповідача в утриманні житла, на що посилається в обґрунтування позову.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом прав позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачем.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №755/13349/16-ц.

Також суд зауважує, що вибуття особи на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України), про що у судовому засіданні повідомила позивачка, є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Таким чином, у разі задоволення позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою місця реєстрації відповідача, він буде позбавлений житла, на яке він має встановлене законом право користування, при цьому суду не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність у відповідача іншого житла. Таке втручання у право особи на житло буде хоча і передбачене законом, проте є вочевидь непропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети, оскільки має наслідком позбавлення відповідача єдиного житла, на користування яким він має законне право.

При цьому суд зазначає, що твердження позивача про те, що вона самостійно несе тягар утримання квартири, яка є предметом спору, жодними доказами не підтверджується. Зокрема, стверджуючи про самостійну сплату комунальних послуг, позивач не надає відповідних платіжних документів.

Незвернення ОСОБА_3 до Салтівського РВ у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області з приводу вклеювання фотокартки по досягненню 45- річного віку до паспорту, відсутність декларації про вільний вибір лікаря в КНП «Міська поліклініка №6» ХМР, незвернення до фахівців КНП «Міська поліклініка №6» ХМР протягом останніх п`яти років, відсутність медичної картки в картотеці поліклініки незвернення до органів соціального захисту за отриманням субсидії, не доводять його відсутність за місцем проживання. Особа може звернутися як з приводу вклеювання фотокартки, так і з приводу отримання медичної допомоги до установ не за місцем проживання. Крім того, відповідач міг отримати новий пластиковий паспорт, а не вклеювати фотокартку. Щодо звернення за отриманням субсидії, таке звернення не є обов`язковим.

Отже, суд, оцінивши докази в сукупності, з огляду на баланс інтересів сторін спору, звертає увагу, що позивачем не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні (квартирі АДРЕСА_1 ) без поважних причин, а задоволення позовних вимог у справі призведе до непропорційного втручання у його право на житло та не переслідує легітимну мету (відповідачем наявність такої мети не доведена).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України та оскільки у позові відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 2,5, 12,13,76-82, 89, 141, 259,263-265, 273, 354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.

Третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий

Повне рішення суду складено 29 листопада 2024 року.

Суддя О.М.Тимош