Провадження № 2/752/8178/24
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2024 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рікард», Акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором поруки, -

в с т а н о в и в:

11.11.2024 до Голосіївського районного суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, за підписом представника позивача, в якій він просить суд:

- визнати недійсним договір від 20.09.2023 про відступлення права вимоги за договором поруки від 04.06.2020 №SR20-290/28-2.

Стягнути з відповідача та користь позивача судовий збір.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Слободянюк А.В.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У статтях 1 та 2 ЦПК України зазначено про призначення ЦПК України і визначені завдання та основні засади цивільного судочинства.

ЦПК України визначає юрисдикцію і повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналогічно статті 1 та 2 Господарського процесуального кодексу

України (далі - ГПК України) визначають призначення ГПК України та завдання і основні засади господарського судочинства.

ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як зазначалось, ч. 1 ст. 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання недійсним договору від 20.09.2024 про відступлення права вимоги за договором поруки від 04.06.2020 №SR20-290/28-2. В обґрунтування якого вказав, що між ТОВ «СУЧАСНА АРХІТЕКТУРА МІСТ», ТОВ «АЛЮМ-ХОЛДИНГ», ТОВ «ФАСАДМАКС», ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД СТЕЛЬ», ТОВ «СЕВЕН ГЛАС» та АТ «ОТП Банк» був укладений Договір про надання банківських послуг №CR 20-252/28-2 та 4 (чотири) Додаткові договори до нього від 15.03.2021 року, 25.05.2021 року, 20.09.2021 року та 20.01.2023 року. Поручителями за Кредитним договором виступили ТОВ «АМТТ» на підставі договору поруки №SR 20-288/28-2 від 04.06.2020 року, ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп» на підставі договору поруки №SR 20-289/28-2 від 04.06.2020 року та ОСОБА_1 на підставі договору поруки №SR 20-290/28-2 від 04.06.2020 року. 06 березня 2024 року Господарським судом м. Києва прийнято рішення у справі №910/17064/23, яким позовні вимоги АТ «ОТП Банк» до ТОВ «СУЧАСНА АРХІТЕКТУРА МІСТ», ТОВ «АЛЮМ-ХОЛДИНГ», ТОВ «ФАСАДМАКС», ТОВ «Київський завод Стель», ТОВ «Селен Глас», ТОВ «АМТТ», ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп», ОСОБА_1 про стягнення 15 802 497,11 грн задоволено частково та стягнуто солідарно з боржників та поручителів заборгованість за Кредитним договором у розмірі 15 252 497,11 грн. 01 листопада 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Рікард» (надалі за текстом - ТОВ «ФК «Рікард» та/або Відповідач 1) подало до Господарського суду м. Києва заяву у справі №910/17064/23 про заміну стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження. Зі змісту вищезазначеної заяви вбачається, що між ТОВ «Фінансова компанія «Рікард» та АТ «ОТП Банк» укладені договори про відступлення права вимоги, а саме: - Договір від 17.09.2024 року про відступлення права вимоги за Договором про надання банківських послуг №CR 20-252/28-2 від 04.06.2020 року; - Договір від 20.09.2024 року про відступлення права вимоги за Договором застави №PL 22-440/28-2 від 20.01.2023 року; - Договір від 20.09.2024 року про відступлення права вимоги за Договором поруки №SR 20-288/28-2 від 04.06.2020 року; - Договір від 20.09.2024 року про відступлення права вимоги за Договором поруки №SR 20-289/28-2 від 04.06.2020 року; - Договір від 20.09.2024 року про відступлення права вимоги за Договором поруки №SR 20-290/28-2 від 04.06.2020 року. Окрім того, зазначено про здійснення АТ «ОТП Банк» 20.09.2024 року, а ТОВ «ФК «Рікард» 24.09.2024 року повідомлення всім боржникам про зміну кредитора.

Отже, як вбачається, спір між сторонами виник щодо визнання недійсним договору від 20.09.2024 про відступлення права вимоги за договором поруки від 04.06.2020 №SR20-290/28-2, укладеним АТ «ОТП Банк» з ОСОБА_1 щодо забезпечення виконання договору про надання банківських послуг №CR 20-252/28-2 від 04.06.2020, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «СУЧАСНА АРХІТЕКТУРА МІСТ», ТОВ «АЛЮМ-ХОЛДИНГ», ТОВ «ФАСАДМАКС», ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД СТЕЛЬ», ТОВ «СЕВЕН ГЛАС» та додаткових договорів до нього.

Тобто сторонами основного зобов`язання є юридичні особи.

ОСОБА_1 звернувся з позовом у листопаді 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що: «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) зазначено, що: «законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зазначено, що: «до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18). Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/8793/21-ц (провадження № 61-7797св23) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, сторонами основного зобов`язання - кредитних договорів від 30 серпня 2006 року № 116/1013/В-06 та № 115/1013/В-06 є АТ «УкрСиббанк» та ТОВ ПМТЗ «Агро-комплект», а договір - господарським. Ті ж самі сторони уклали і забезпечувальний договір іпотеки. Спір виник стосовно договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором, а тому такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів (договорів уступки права вимоги) є фізичні особи. Заміна однієї із сторін забезпечувального зобов`язання не впливає на визначення юрисдикції вказаного спору, який підлягає розгляду в тому із судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 345/1537/21 (провадження № 14-41цс22)».

Враховуючи вказані правові висновки, предмет спору, яким є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором поруки, укладеним між фізичною та юридичною особами в якості засобу забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, укладеним між юридичними особами - тобто сторонами основного зобов`язання є юридичні особи, то слід дійти висновку, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства

За вказаних обставин суд зазначає, що позивач у цій справі обрав помилкову юрисдикційну підвідомчість для звернення з відповідним позовом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ч. 4 ст. 186, п. 7 ч. 1 ст. 353 ЦПК України ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 186, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рікард», Акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором поруки - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Суддя А.В. Слободянюк