КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Батури Павла Олександровича та апеляційною скаргою представника Офісу Генерального прокурора - Стрільчук Людмили Михайлівни на рішенняДніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Батуру П.О., з позовом до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Згідно заявлених вимог, позивач просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 459 706,45 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що головним слідчим управлінням МВС України (структурний підрозділ МВС України) здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 23 червня 2013 року були внесені до ЄРДР за №0000195, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

28 серпня 2014 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління МВС України за погодженням з прокурором Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні було оголошено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3.б); 10.1.; 11.2.; 12.3.; та 12.9.б) Правил дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2014 (справа №757/25301/14) у кримінальному провадженні до підозрюваного ОСОБА_1 був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, із забороною залишати йому місце проживання в період часу з 21год.00хв. до 7год.00хв. наступного дня. Такою ухвалою на ОСОБА_1 були покладені додаткові обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: не відлучатись з населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора; прибувати за першою вимогою до слідчих слідчої групи. Строк дії ухвали до 04 листопада 2014 року.

01 жовтня 2014 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління МВС України в кримінальному провадженні був складений обвинувальний акт, який 02 жовтня 2014 року був затверджений прокурором Генеральної прокуратури України та вручений ОСОБА_1

01 серпня2016 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/14462/14-к, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку із недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

05 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/780/1266/16), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно ОСОБА_1 залишений без змін.

15 лютого 2018 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км 17) ухвала Апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_1 скасована, призначений новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

22 травня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/780/371/18), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно ОСОБА_1 змінений, з мотивувальної частини вироку виключені посилання суду на визнання недопустимими доказами судову транспортно-трасологічну та авто технічну експертизу №6626/10170 від 31.10.2013 в частині визначення швидкостей руху автомобіля «Range Rover», н.з. НОМЕР_1 та «ВАЗ-2107», н.з. НОМЕР_2 , а також судову експертизу №9-8 від 21.07.2014, висновки якої є похідними від висновків вищезазначеної експертизи.

14 березня 2019 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км17) ухвала Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року відносно ОСОБА_1 скасована, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

19 липня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/824/1561/19), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно ОСОБА_1 залишений без змін.

22 грудня 2022 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км17) вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року та ухвала Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишені без змін.

Позивач зазначає, що оскільки у кримінальному провадженні №0000195 від 23 червня 2013 року ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та виправдано, останній має право на відшкодування в результаті незаконного перебування під слідством та судом завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Вказує, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури (незаконного повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, перебування під слідством та судом), позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у моральних та фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, втрати сну та спокою, повній невизначеності щодо майбутнього, переживання супроводжувалися необхідністю виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, а також приниженням, сорому, втрати можливості самореалізації. Обвинувачення позивача у вчиненні тяжкого злочину суттєво вплинуло на його авторитет та ділову репутацію. На думку позивача, безпідставні звинувачення у вчиненні кримінального злочину принижували його честь та людську гідність, ставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність.

Також зазначав, що загальний строк його перебування під слідством та судом становить 5 років 8 місяців 19 днів (з 28.08.2014 по 05.10.2016 (2 роки 1 місяць 7 днів), з 15.02.2018 по 22.05.2018 (3 місяці 7 днів), з 14.03.2019 по 19.07.2022 (3 роки 4 місяці 5 днів)).

За розрахунками позивача, стягненню підлягатиме мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом у розмірі 459 706,45 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 109 780,65 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 164,00 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Батура П.О., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а також здійснити новий розподіл судових витрат.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно встановив, що Позивач незаконно перебував під слідством i судом 5 років 8 місяців 19 днів (тобто 68 місяців 19 днів)та у зв`язку з цим йому було заподіяну моральну шкоду. Однак, розрахунок завданої моральної шкоди судом зроблено з порушенням вимог Закону.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 гривень.

Суд першої інстанції не дослідив належним чином питання, що саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури i суду» є спеціальним, i саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Hi на час розгляду спpaви судом першої інстанції, ні на даний час не вносились зміни до статті 13 Закону, i цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством i судом виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Крім того, поза увагою суду залишилося, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачеві не є «виплатою› в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури i суду›, статей 1167, 1176 ЦК України, а відтак підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.

Вказує також, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції зменшив розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 30 000,00 грн. та враховуючи, що позов задоволено частково, пропорційно до розміру задоволених вимог, встановив, що компенсації державою підлягає правнича допомога в сумі 7 164,00 грн.

Апелянт не погоджується з таким рішенням та вважає, що зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу е необґрунтованим та безпідставним.

В зв`язку з розглядом даної cпpaви у суді першої інстанції, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Представник Офісу Генерального прокурора - Дикий О.В. у відзиві на апеляційну скаргу, подану представником позивача, заперечує щодо її задоволення, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність.

Офіс Генерального прокурора в особі представника - Стрільчук Л.М. також подав апеляційну скаргу, який вказує, що рішення суду першої інстанції від 15.05.2024 підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору

Зазначає, що судом неправильно визначено термін перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, який становить 5 років 4 місяці 20 днів

Посилається на обставини, встановлені у кримінальному провадженні № 0000186 від 15.08.2022 та які у подальшому можуть стати підставою для перегляду за нововиявленими обставинами вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.08.2016 року, ухваленого у справі № 0000195, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим за пред`явленим йому обвинуваченням та виправдано у зв`язку з недоведеністю провини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Однак, судом першої інстанції при розгляді справі № 755/18304/23 та ухваленні рішення від 15.05.2024 не досліджувалися обставини підроблення невідомою особою офіційного документу протоколу огляду місця дорожньо- транспортної пригоди від 22.06.2013 та схеми до нього по кримінальному провадженню № 0000195 від 23.06.2013 за обвинуваченням ОСОБА_1 , з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, що призвело до хибного висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди.

У даному позові ОСОБА_1 не обґрунтував вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 459 706,45 грн з Держави Україні в особі Офісу Генерального прокурора.

У свою чергу, суд першої інстанції не надав оцінку характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та не врахував і не дослідив обставини підроблення невідомою особою офіційного документу - протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.06.2013 та схеми до нього по кримінальному провадженню № 0000195 від 23.06.2013 за обвинуваченням ОСОБА_1 , з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України

Крім того, звертає увагу, що позивачем не зазначено чітких обґрунтувань щодо підстав для відшкодування шкоди з держави Україна саме в особі Офісу Генерального прокурора, підстави для задоволення цієї вимоги відсутні.

Однак, Дніпровським районним судом міста Києва при ухваленні рішення від 15.05.2024 не взято до уваги доводи стосовно того, що Офіс Генерального прокурора у цій справі є неналежним відповідачем та ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора.

У відзиві на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, представник позивача Батура П.О. посилається на її необґрунтованість. Вказує, що суд першої інстанції правильно визначив строк незаконного перебування позивача під слідством та судом.

Зазначив також, що наявність кримінального провадження № 0000186 від 15.08.2022 року за фактом підроблення невідомою особою офіційного документу протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.06.2013 року, з попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України, яке на даний час триває, немає ніякого правового значення для вирішення даного спору.

Інших відзивів на апеляційну скарги до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Батура П.О. підтримав подану ним апеляційну скаргу, в задоволенні апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора просив відмовити.

Представник Офісу Генерального прокурора Бублієв Д.О. та представник Міністерства внутрішніх справ України - Віцина О.О. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували, просили задовольнити апеляційну скаргу, подану Офісом Генерального прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

28 серпня 2014 року старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління МВС України, за погодженням зі старшим прокурором третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України у межах кримінального провадження №0000195 від 23 червня 2013 року було повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. (том 1 а.с.23-28)

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року (справа №757/25301/14-к) у вказаному вище кримінальному провадженні до підозрюваного ОСОБА_1 був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, із забороною залишати йому місце проживання в період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. ранку наступного дня та покладений додатковий обов`язок, передбачений ч. 5 ст. 194 КПК України, не відлучатись із населеного пункту в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, а також покладено обов`язок прибувати за першою вимогою до старшого слідчого та членів слідчої групи. Визначено строк дії цієї ухвали до 04 листопада 2014 року. (том 1 а.с.29-31)

01 жовтня 2014 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України складений обвинувальний акт, який 02 жовтня 2014 року затверджений старшим прокурором третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органів внутрішніх справ Головного управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України, вручений ОСОБА_1 (том 1 а.с.32-37)

01 серпня 2016 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/14462/14-к, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку із недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. (том 1 а.с.38-49)

05 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін. (том 1 а.с.50-54)

15 лютого 2018 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. (55-58)

22 травня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року щодо ОСОБА_1 змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на визнання недопустимими доказами судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу №6626/10170 від 31.10.2013 в частині визначення швидкостей руху автомобіля «Range Rover», д.н.з. НОМЕР_1 та «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , а також судову експертизу №9-8 від 21.07.2014, висновки якої є похідними від висновків вищезазначеної експертизи. В іншій частині вирок залишено без змін. (том 1 а.с.59-65)

14 березня 2019 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. (том 1 а.с.66-70)

19 липня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі №357/14462/14-к, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. (том 1 а.с.71-74)

22 грудня 2022 рокупостановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. (том 1 а.с.75-83)

Таким чином судом установлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 28.08.2014 по 05.10.2016, з 15.02.2018 по 22.05.2018, з 14.03.2019 по 19.07.2022, що загалом становить 5 років 8 місяців 19 днів.

Згідно довідки Київського міжнародного університету №023/014 від 03.02.2023, ОСОБА_1 працює за основним місцем роботи з 01 квітня 1994 року на посаді ректора у ВНЗ «Міжнародному інституті лінгвістики і права, який 01 лютого 2002 року перейменовано на ВПЗ «Київський міжнародний університет». З 12 березня 2012 року призначений на посаду Президента (в довідці міститься описка). (том 1 а.с. 22)

Наведена у довідці інформація узгоджується з даними трудової книжки позивача (а.с.16-20) та витягом з наказу Київського міжнародного університету №40ВК від 12 березня 2012 року (том 1 а.с.21).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 5 років 8 місяців 19 днів, у зв`язку із чим йому було заподіяно моральну шкоду незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, порушені його конституційні права. Отже безумовно позивач зазнав моральної шкоди у вигляді психічних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

У ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній собі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Виходячи з викладеного, право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди передбачене Законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом є мінімальний розмір заробітної плати.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується та обставина, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/14462/14-к, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку із недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, що згідно вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» дає право позивачу ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому незаконними діями органів досудового розслідування моральної шкоди.

За вищенаведених обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди є законним та обґрунтованим, оскільки таке право позивача передбачене нормами спеціального закону, а наявність підстав для реалізації цього права доведена позивачем наявними у справі належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора про не доведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди у зв`язку із перебуванням під слідством та судом не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції також надав правильну оцінку доводам відповідачів про те, що Офіс Генерального прокурора та Міністерство внутрішніх справ України є неналежними відповідачами, вказавши, що позов пред`явлений не безпосередньо до них, а до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є Держава Україна, яка відповідає коштами Державного бюджету України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, в даному випадку Офіс Генерального прокурора та Міністерство внутрішніх справ України.

Разом з тим, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції допустив помилку при визначенні розміру моральної шкоди

Правильно встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 28.08.2014 по 05.10.2016, з 15.02.2018 по 22.05.2018, з 14.03.2019 по 19.07.2022, що загалом становить 5 років 8 місяців 19 днів, місцевий суд, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди помилково виходив з того, що відшкодування має визначатися із грошової суми у розмірі 1 600,00 грн, яка визначена Законом України "Про Державний бюджет на 2024 рік" та визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 204 800,00 грн, яка є меншою гарантованого Законом № 266/94-ВРмінімального розміру.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури i суду» є спеціальним, i саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Hi на час розгляду спpaви судом першої інстанції, ні на даний час не вносились зміни до статті 13 Закону, i цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством i судом виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду по справі №761/22531/23 від 25 вересня 2024 року.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Звертаючись до суду з даним позовом у листопаді 2023 року, позивач ОСОБА_1 здійснив розрахунок розміру завданої йому моральної шкоди з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, визначеної відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», станом на 01.01.2023 року, а саме 6 700,00 грн.

Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом протягом 5 років 8 місяців 19 днів, тобто 68 місяців 19 днів, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 459 706,45 (6700*68 +4106,45 (6700/31*19) грн).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення зДержавного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 459 706,45 грн.

Керуючись положеннями ст. 376 ЦПК України та враховуючи, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при визначенні розміру моральної шкоди, стягнувши його не в повному обсязі заявлених вимог, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України 349 925, 80 грн, як різниці між заявленими позовними вимогами та задоволеними судом першої інстанції.

Щодо витрат позивача на правову допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.2 ст.632 ЦК України)

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

07 квітня 2023 року між АО «Компаньйон та партнери» та ОСОБА_1 укладено договір №41/ЦС про надання правничої допомоги (далі - договір), за змістом п. 1. якого клієнт доручає об`єднанню здійснити вивчення документів, що стосуються відшкодування моральної шкоди в результаті незаконного перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 286 КК України, підготування позовної заяви, її підписання та/або подання до суду, здійснення представництва в такій справі в суді першої інстанції. Розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком №1 до договору (п.8 договору). (том 1 а.с.84)

Додатком №1 до цього договору від 07 квітня 2023 року визначено фіксований розмір гонорару адвоката - 40 000,00 грн та порядок його оплати. (а.с.85)

07 квітня 2024 року позивачем сплачено за адвокатські послуги 20 000,00 грн. (том 1 а.с.86)

На підставі договору від 07 квітня 2024 року видано ордер серії АІ №1399390 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Батурою П.О. (том 1 а.с.10)

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За змістом п. 1 ч. 2 ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Подібний правовий висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Разом із тим, ч. 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 160/19098/21)

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам позивача щодо розміру понесених ним витрат на правову допомогу, встановив, що ОСОБА_1 вже звертався до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури і такий позов ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року у справі № 755/4795/23 був залишений без розгляду.

Отже правнича допомога за вказаним вище договором фактично надавалась у двох тотожних справах. При цьому, позивач не скористався своїм правом подати заяву про заміну неналежного відповідача, а через представника подав заяву про залишення позову без розгляду.

За таких обставин, враховуючи, що правнича допомога за договором в сумі 40 000,00 грн охоплює правничу допомогу в двох ідентичних цивільних справах, тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення правничої допомоги в даній справі до 30 000,00 грн.

Поряд із цим, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, витрати на правову допомогу у суді першої інстанції в сумі 30 000,00 грн підлягають до стягнення на користь позивача у повному обсязі.

Колегія суддів також враховує, що позивачем ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000,00 грн, що підтверджується належними доказами: Додатком № 1 до Договору про надання правничої допомоги №33/ЦС від 13.06.2024, рахунком-фактурою №33/ЦС -2024 від 13.06.2024 року та платіжним дорученням № 137643574 від 14.06.2024 року, які долучені до апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - Стрільчук Людмили Михайлівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Батури Павла Олександровича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в частині розподілу судових витрат, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 349 925 (триста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 80 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті витрат на правову допомогу у суді першої інстанції в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.