ПО СТ АН ОВ А

ІМ ЕН ЕМ У К Р А Ї НИ

21 листопада 2024 року м. Київ

Справа 755/9914/24

Провадження№22-ц/824/13792/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 21 листопада 2024 року

Повний текст постанови складено 22 листопада 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ай-Ті-Сі-

Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Олійником Олександром Олександровичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Галаган В.І. 11 червня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ай-Ті-Сі-Україна» про визнання трудового договору неукладеним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ай-Ті-Сі-Україна» про визнання трудового договору неукладеним.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Олійник О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Вказує, що предметом позову ОСОБА_1 є не припинення участі в управлінні товариства та або припинення трудових відносин з відповідачем, а визнання таких відносин між сторонами такими, що не відбулися із виключенням відповідного запису про позивача з ЄДР. Позивач наполягає на тому, що сам по собі факт існування інформації відносно нього у відповідних реєстрах у розділі відомостей про юридичну особу де позивач вказаний як директор відповідача, не свідчить про наявність корпоративних відносин між учасниками спору так як позивач обґрунтовано ставить під сумнів сам факт існування документів та/або їх належне оформлення про його призначення на посаду директора ТОВ «АЙ-ТІ-СІ-Україна». Саме по собі припинення відносин між сторонами не є кінцевою метою звернення позивача до суду так як позивачу нанесено негативний вплив незаконними діями відповідача та позивач має на меті встановити (визнати) відсутність будь-яких зв`язків з відповідачем та виключення відомостей з відповідних реєстрів.

Суд першої інстанції наводить практику Верховного Суду з приводу розгляду корпоративних спорів, зокрема про визначення підсудності справ де учасниками справи є директор та юридична особа з приводу припинення участі в управлінні товариством, оскарження звільнення, оскарження відсторонення, оскарження рішень зборів учасників засновників товариства і інші справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019р. по справі №752/10984/14-ц, від 10.04.2019р. по справі №510/456/17, від 10.09.2019р. по справі №921/36/18, від 08.11.2019р. по справі №667/1/16 від 15.09.2020р. по справі №205/4196/18, від 13.10.2020р. по справі №683/351/16-ц). Однак, предмет і підстави позову ОСОБА_1 істотно відрізняються від предмета і підстав позову у наведеній судом першої інстанції практиці та роз`ясненнях Великої Палати Верховного Суду. Зокрема в наведених справах, в кожному конкретному випадку, спір виникав коли особа фактично перебувала у оформлених трудових та/або корпоративних відносинах. Цей факт або був встановлений судом або не заперечувався сторонами. Та в подальшому особа зверталася до суду з приводу припинення таких відносин або оскарження незаконних дій з боку учасників товариства і інш. Позивач в своєму позові відмежував припинення (коли такі відносини існують) та визнання їх таким, що ніколи не існували. Тому, вважає такі посилання суду першої інстанції некоректними та таким, що порушують принцип обґрунтованості судового рішення, передбачений процесуальним законодавством України

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник ОСОБА_1 адвокат Олійник О.О. підтримав доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

При цьому, у ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Предметом позову в цій справі є вимоги позивача про визнанням неукладеним трудового договору та застосування наслідків неукладеного трудового договору шляхом виключення запису з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Отже, навіть якщо позивач заперечує своє перебування в трудових відносинах з ТОВ «Ай-Ті-Сі-Україна», між сторонами виник спір щодо корпоративних прав на припинення участі в управлінні Товариством, тому суб`єктний склад учасників та зміст правовідносин сторін як таких, що виникли з господарських правовідносин, підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі - спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.

При цьому, визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29.04.1988 у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 у справі «Занд проти Австрії»).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Посилання в апеляційний скарзі на те, що предметом спору у даній справі є не припинення участі в управлінні товариства та або припинення трудових відносин з відповідачем, а визнання таких відносин між сторонами такими, що не відбулися із виключенням відповідного запису про позивача з ЄДР, не заслуговують на увагу, оскільки спір про визнання трудового договору між ТОВ «Ай-Ті-Сі-Україна» та позивачем неукладеним та виключення запису про позивача з ЄДР як керівника ТОВ «Ай-Ті-Сі-Україна» свідчить про наявність спору щодо корпоративних прав на припинення участі в управлінні Товариством, а отже не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності ухвали суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвали суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну ОСОБА_1 - подану адвокатом Олійником О.О. без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року у справі - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Олійником Олександром Олександровичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року у справі - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна