Провадження № 2/175/1780/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25 жовтня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді - Бойко О.М.

секретаря судового засідання - Радонського М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальова Євгенія Євгеніївна, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальова Євгенія Євгеніївна, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності.

Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначена справа була розподілена до провадження судді Бойка О.М.

В позовних вимогах позивач ОСОБА_1 , просить суд:

-Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03 листопада 2015 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

-Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку, розташовану на території садового товариства Меліоратор Слобожанської селищної ради площею 0,08 га, цільове призначення для ведення садівництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , проживали разом у АДРЕСА_1 з 03 листопада 2015 року як одна сім`я.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме земельна ділянка, розташована на території садового товариства Меліоратор Слобожанської селищної ради площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва.

У квітні 2014 року на території Донбасу підконтрольній українському уряду після захоплення російською федерацією Криму і проголошення «державних суверенітетів» днр і лнр розпочалася війна. За географічним масштабом був локальним і охоплював частини Донецької і Луганської областей України.

Приблизно у той період позивач познайомився із ОСОБА_3 , вони обидва займалися волонтерськими функціями для підтримки військових під час проведення антитерористичної операції на окупованих територіях.

Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).

Після знайомства із ОСОБА_3 вони одразу знайшли спільну мову, мали спільні інтереси та вирішили об`єднати зусилля для допомоги військовим та мирним жителям, які постраждали від збройної агресії рф.

Вони багато часу проводили разом у дорозі, перебивалися спільними ночівлями у різних містах та помешканнях, після чого стали справжніми друзями та однодумцями.

ОСОБА_3 на момент знайомства проживав сам, позивач також родини не мав та проживав в орендованій квартирі.

Внаслідок цього ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 проживати разом з ним, що полегшувало їх комунікацію з питань спільної справи по волонтерству, і це було економічно вигідно з огляду на необхідність оплачувати орендну плату.

Під час сумісного проживання вони підтримували один одного, вели спільне господарство, розподіляли бюджет відповідно до потреб, а саме харчування, різноманітні побутові питання, ліки, на подібні витрати складали кошти разом, оскільки і користувалися усім разом, тобто мали спільний бюджет, купували майно для спільного користування, витрачали кошти на утримання та ремонт, купували необхідні меблі, узгодили зручний для них порядок користування помешканням.

ОСОБА_1 оплачував комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями, доглядав за земельною ділянкою.

Тобто позивач зазначає, що вони проживали однією сім`єю.

У подальшому, із повномасштабним вторгненням рф на територію України з 24 лютого 2022 року, я ще більш активно продовжив свою волонтерську діяльність, а ОСОБА_3 вже більше часу почав залишатися вдома з огляду на його вік та стан здоров`я, що не дозволяло йому вже на тривалий час виїжджати до інших міст, та ОСОБА_1 сам хвилювався за те, що такі подорожі можуть негативно вплинути на нього, тому вони домовилися, що ОСОБА_1 буде їздити та розвозити товари, які замовляв ОСОБА_3 та купував, що було зручно робити знаходячись удома.

Після чергового від`їзду ОСОБА_1 більше ніж на три тижні, він телефонував ОСОБА_3 , однак він на дзвінки не відповідав, після повернення ОСОБА_1 додому, позивач знайшов ОСОБА_3 без ознак життя.

ОСОБА_1 займався похованням ОСОБА_3 , ніс усі витрати з даного питання.

Так, після раптової смерті ОСОБА_3 позивач вважав, що фактично прийняв спадщину після його смерті, оскільки вони багато років проживали разом.

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є.Є. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 21.03.2024 року у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 до нотаріуса в установлений законом строк не подав та на момент його смерті зареєстрований за однією адресою із померлим не був.

Виходячи із вищезазначеного, оформлення спадкових прав в позасудовому порядку є неможливим, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Відповідачем по даній справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та вважає себе спадкоємцем.

Однак, позивач вважає, що ОСОБА_2 не може претендувати на спадкове майно, оскільки пропустив термін для прийняття спадщини, встановлений чинним законодавством шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Окрім цього, відповідач не був зареєстрований та фактично не проживав зі спадкодавцем однією сім`єю та не є родичем - ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 26 липня 2024 року було Витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальової Євгенії Євгеніївни спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 серпня 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_3

05 вересня 2024 року позивач надав до суду клопотання про долучення доказів, до якого додав:

-акт підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2015 року до 2023 року наданого сусідом ОСОБА_5 , який мешкає за адресою АДРЕСА_2 , який підтвердив факт спільного проживання;

-акт підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2015 року до 2023 року наданого сусідом ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 , який підтвердив факт спільного проживання;

-копії квитанції про сплату комунальних послуг ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , де вказаний платником ОСОБА_1 ;

-копію свідоцтва про смерть ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалами суду від 09 жовтня 2024 року було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальової Євгенії Євгеніївни спадкову справу після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та спадкову справу після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

22 жовтня 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла відповідь від Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальової Євгенії Євгеніївни в якій зазначено, що спадкові справи після ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заводились.

У судовому засіданні позивач не з`явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримує та просить суд розгляд справи проводити без його участі.

Відповідач про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, проте до суду не з`явився.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд розглядає справу в заочному порядку.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом фактично встановлено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , проживали разом у АДРЕСА_1 з 03 листопада 2015 року як одна сім`я.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме земельна ділянка, розташована на території садового товариства Меліоратор Слобожанської селищної ради площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва.

У квітні 2014 року на території Донбасу підконтрольній українському уряду після захоплення російською федерацією Криму і проголошення «державних суверенітетів» днр і лнр розпочалася війна. За географічним масштабом був локальним і охоплював частини Донецької і Луганської областей України.

Приблизно у той період позивач познайомився із ОСОБА_3 , вони обидва займалися волонтерськими функціями для підтримки військових під час проведення антитерористичної операції на окупованих територіях.

Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).

Після знайомства із ОСОБА_3 вони одразу знайшли спільну мову, мали спільні інтереси та вирішили об`єднати зусилля для допомоги військовим та мирним жителям, які постраждали від збройної агресії рф.

Вони багато часу проводили разом у дорозі, перебивалися спільними ночівлями у різних містах та помешканнях, після чого стали справжніми друзями та однодумцями.

ОСОБА_3 на момент знайомства проживав сам, позивач також родини не мав та проживав на орендованій квартирі.

Внаслідок цього ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 проживати разом з ним, що полегшувало їх комунікацію з питань спільної справи по волонтерству, і це було економічно вигідно з огляду на необхідність оплачувати орендну плату.

Під час сумісного проживання вони підтримували один одного, вели спільне господарство, розподіляли бюджет відповідно до потреб, а саме харчування, різноманітні побутові питання, ліки, на подібні витрати складали кошти разом, оскільки і користувалися усім разом, тобто мали спільний бюджет, купували майно для спільного користування, витрачали кошти на утримання та ремонт, купували необхідні меблі, узгодили зручний для нас порядок користування помешканням.

ОСОБА_1 оплачував комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями, доглядав за земельною ділянкою.

Тобто стверджує, що вони проживали однією сім`єю.

Згідно зі ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У подальшому, із повномасштабним вторгненням рф на територію України з 24 лютого 2022 року, я ще більш активно продовжив свою волонтерську діяльність, а ОСОБА_3 вже більше часу почав залишатися вдома з огляду на його вік та стан здоров`я, що не дозволяло йому вже на тривалий час виїжджати до інших міст, та ОСОБА_1 сам хвилювався за те, що такі подорожі можуть негативно вплинути на нього, тому вони домовилися, що ОСОБА_1 буде їздити та розвозити товари, які замовляв ОСОБА_3 та купував, що було зручно робити знаходячись удома.

Після чергового від`їзду ОСОБА_1 більше ніж на три тижні, він телефонував ОСОБА_3 , однак він на дзвінки не відповідав, після повернення ОСОБА_1 додому, позивач знайшов ОСОБА_3 без ознак життя.

ОСОБА_1 займався похованням ОСОБА_3 , ніс усі витрати з даного питання

Так, після раптової смерті ОСОБА_3 позивач вважав, що фактично прийняв спадщину після його смерті, оскільки вони багато років проживали разом.

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є.Є. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 21.03.2024 року у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 до нотаріуса в установлений законом строк не подав та на момент його смерті зареєстрований за однією адресою із померлим не був.

Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Таким чином, з листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були поєднані спільним проживанням, веденням господарства, спільним бюджетом, оплатою комунальних послуг, займалися ремонтом, мали взаємні права та обов`язки, проживали однією сім`єю.

Виходячи із вищезазначеного, оформлення спадкових прав в позасудовому порядку є неможливим, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Досліджуючи копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса звернувся лише позивач та ОСОБА_2 , який є відповідачем по справі.

Однак, ОСОБА_2 не може претендувати на спадкове майно, оскільки пропустив термін для прийняття спадщини, встановлений чинним законодавством шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Окрім цього, відповідач не був зареєстрований та фактично не проживав зі спадкодавцем однією сім`єю та не є родичем - ОСОБА_3 .

Також, з дослідження спадкової справи після смерті ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_3 залишив заповіт на ім`я свого сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2001 року належить ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Ухвалами суду від 09 жовтня 2024 року було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальової Євгенії Євгеніївни спадкову справу після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та спадкову справу після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З відповіді Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальової Євгенії Євгеніївни вбачається, що спадкові справи після ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заводились.

З наявних матеріалів у справі, судом вбачаються наявні підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме:

-акту підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2015 року до 2023 року наданого сусідом ОСОБА_5 , який мешкає за адресою АДРЕСА_2 , який підтвердив факт спільного проживання;

-акту підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2015 року до 2023 року наданого сусідом ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 , який підтвердив факт спільного проживання;

-копій квитанції про сплату комунальних послуг ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , де вказаний платником ОСОБА_1 ;

-копії свідоцтва про смерть ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини

Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Пунктом 20 Постанови пленуму Верховного суду України №7 « Про судову практику у справах про спадкування» За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв ОСОБА_1 , як спадкоємець четвертої черги за законом, оскільки більше п`яти років проживав зі спадкодавцем однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 21 Постанови пленуму Верховного суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 23 Постанови пленуму Верховного суду України №7 « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено: якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Можливість встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з померлим спакодавцем та визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті підтверджується правовою позицією Верховного суду, викладених у постановах від 08.05.2020 р. по справі №643/3240/17 та від 30.03.2020 р. по справі №755/7103/18.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Верховний Суд України у справі №6-27745св08 від 11.03.2009р. зазначив «відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-15013св07 від 10.12.2008р., де вказано «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини».

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.10 ст. 6 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Згідно пп. 16 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 - «Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку…».

Оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, постійно проживав однією сім`єю разом із спадкодавцем з листопада 2015 року та по день смерті ОСОБА_3 в одному помешканні однією сім`єю, та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявив про свою відмову від спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину. У даному випадку підлягає встановленню факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 більше п`яти років.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначається, що справи про спадкування суди розглядають за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню лише в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 з 03 листопада 2015 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки визнання за ОСОБА_1 , права власності на земельну ділянку, розташовану на території садового товариства Меліоратор Слобожанської селищної ради Дніпровського (у минулому Дніпропетровського) району Дніпропетровської області, площею 0,08 га, цільове призначення для ведення садівництва можливе у позасудовому порядку.

Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії була пов`язана із ненаданням документів спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім`єю протягом 5 років до відкриття спадщини.

Враховуючи, що судом вимоги, щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю задоволенні - вимога щодо визнання права власності необґрунтована та може бути вирішена у позасудовому порядку.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 89, 263, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальова Євгенія Євгеніївна, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03 листопада 2015 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.