Номер провадження: 22-ц/813/6241/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Чеботар А.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , державний реєстратор КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєва Юлія Сергіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та забов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, в обґрунтування якого зазначає, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 порушила права позивача як співвласника спільного майна багатоквартирного будинку, а саме фактично захопила частину допоміжного приміщення, власником якого є позивач та власники інших квартир в будинку АДРЕСА_2 , а саме горища, яке включила до складу своєї квартири за вказаною адресою.

Реєстрація права власності на нежитлове приміщення порушує його права як співвласника багатоквартирного будинку.

Позивач просив суд скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 (від 18.06.2018 року № 26802087) на квартиру загальною площею 143,5 кв.м житловою 28,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру загальною площею 143,5 кв.м житловою 28,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 горище будинку АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_2 , та забезпечити безперешкодний і вільний доступ у будь-який час до нього; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 04 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та забов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили, що приміщенням горища незаконно володіє ОСОБА_2 . Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні горищем, то будь-яких належних та допустимих доказів здійснення відповідачкою перешкод у користуванні горищем матеріали справи не містять. З урахуванням того, що позивачем не доведено факт порушення своїх прав, факт здійснення неправомірної реєстрації права власності відповідачки, факт захоплення горища, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Одеський апеляційний суд постановою від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не є належним відповідно до сталої практики Верховного Суду, що не позбавляє позивача можливості захисту свого права.

Не погодившись з постановою Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 12 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасував. Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та забов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив з того, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції, за відсутності в матеріалах справи №522/10342/20 документу, який є обов`язковим для можливості прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, у зв`язку з об`єднанням двох об`єктів нерухомого майна, шляхом залучення додаткової площі, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, що передбачений вимогами п. 54 Порядку № 1127, безпідставно визнав встановленою обставину того, що ОСОБА_4 , при зверненні до державного реєстратора, подала необхідний обсяг документів, передбачений законодавством.

Висновки суду першої інстанції суперечать положенням ст.ст. 10, 18, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 12, 40, 54 Порядку № 1127, що свідчать про неправильне їх застосування при ухвалені оскаржуваного рішення по даній справі.

Відповідно до висновку від 03.06.2022 року № 102/2021, складеного експертом за результатами проведення судової будівельної експертизи по даній справі ОСОБА_4 самовільно захопленого горище, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке є допоміжним та призначене для спільного користування мешканців цього будинку. Дане допоміжне приміщенні, використовується для експлуатації даного будинку, оскільки, в ньому розміщено загальнобудинкові мережі теплопостачання, які необхідні для обслуговування вказаного будинку, що доводить порушення прав позивача, як співвласника допоміжних приміщень вищезазначеного будинку.

Зазначає, що висновком експерта від 03.06.2022 року № 102/2021 встановлено ті обставини, що входять до предмету доказування по справі № 522/10342/20, що повністю спростовує висновок суду першої інстанції, що даний доказ не відповідає вимогам належності, якому суд першої інстанції не надав належну оцінку. Отже, в супереч тому, що у матеріалах справи була наявна достатня кількість належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджували обґрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 89 ЦПК України не здійснив їх дослідження, що призвело до ухвалення рішення, яке суперечить наявним у матеріалах справи доказам та дійсним обставинам.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування зазначивши, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, саме об`єднання співвласників спільного майна, яке перебуває у спільній сумісній власності може розпоряджатися таким майном та вирішувати питання про витребування такого майна з незаконного володіння, а не конкретно позивач. Позивач не набув права на витребування будь-якого спільного майна, яке перебуває у спільній сумісній власності на свою користь. Позивач не зможе набути за результатом розгляду свого віндикаційного позову право на державну реєстрацію за собою права власності на горище, яке є спільним сумісним майном співвласників будинку. Також зазначає, що позивач сам, розуміючи безпідставність віндикаційного позову, не просить витребувати майно на свою користь та взагалі не зазначає на чию користь має бути витребуване майно. Витребування майна без зазначення особи, на користь якої проводиться таке витребування взагалі суперечить змісту віндикаційного позову. Враховуючи вищезазначене, позовна вимога позивача про витребування з незаконного володіння відповідача горища - на думку відповідача не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - не підлягає скасуванню. Зазначає, що будь-які перешкоди у доступі до горища будинку за адресою: АДРЕСА_2 , як у позивача, так і у експерта, були відсутні. Враховуючи все вищевикладене, позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_2 , та забезпечити безперешкодний і вільний доступ у будь-який час до нього - не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - не підлягає скасуванню. Враховуючи вищезазначене, вважає апеляційну скаргу такою, що не містить доводів та посилань, які б спростовували або ставили б під сумнів висновки суду першої інстанції, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.10.2022 року по справі № 522/10342/20 обґрунтованим та правомірним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2024 року у вказаній справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Самодурова Н.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до Електронного кабінету 09.07.2024 року о 18:0 годині, що підтверджується довідкою.

Відповідач державний реєстратор КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєва Юлія Сергіївна в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник ОСОБА_2 адвокат Василін В.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до Електронного кабінету 09.07.2024 року о 18:0 годині, що підтверджується довідкою. Надав до суду заяву про відкладення судового засідання призначеного на 10.10.2024 року.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволені заяви відповідача про відкладення судового засідання з огляду на наступне.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Як вже зазначалось, відповідач та його представник про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на апеляційну скаргу, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності відповідача або його представника, а також не мотивовано необхідність безпосередньої явки представника відповідача до суду, не надано доказів на підтвердження обставин викладених в клопотанні, також зважаючи на розумність тривалості судового розгляду враховуючи звернення із апеляційної скарги в листопаді 2022 року.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив в того, що для проведення реєстрації права власності на спірну квартиру ОСОБА_4 надала державному реєстратору всі передбачені документи. Оскільки державна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена державним реєстратором з дотриманням вимог закону, то суд вважав, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру та припинення права власності не підлягають задоволенню.

Суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про незаконність володіння горищем ОСОБА_4 , а тому дійшов висновку, що вимоги про витребування з незаконного володіння горища є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні горищем, то суд вказав, що будь-яких належних та допустимих доказів здійснення відповідачкою перешкод у користуванні горищем матеріали справи не містять.

Суд не прийняв до уваги висновок експерта № 102/2021 від 03 червня 2022 року, оскільки вважав його неналежним доказом щодо спірних правовідносин сторін по справі.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м, житловою площею 49,8 кв.м на підставі договору дарування частини квартири від 12.10.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 12 жовтня 2004 року № 191683.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 жовтня 2018 року № 141451283, 29 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В., на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2018 року № 257 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру, загальною площею 33 кв.м, житловою площею 24,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 . Об`єкт нерухомого майна закрито, право власності погашено (із закриттям розділу) 18.06.2018, підстава: об`єднання об`єктів нерухомого майна, відомості внесено: 26.06.2018 державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю. С.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 жовтня 2018 року № 141451283, 29 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В., на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2018 року № 258 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру, загальною площею 14,9 кв.м, житловою площею 14,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 . Об`єкт нерухомого майна закрито, право власності погашено (із закриттям розділу) 18.06.2018, підстава: об`єднання об`єктів нерухомого майна, відомості внесено: 26.06.2018 державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю. С.

18 червня 2018 року державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю. С. зареєстровано право власності ОСОБА_4 на квартиру, загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, відомості внесено: 26.06.2018. Підстава виникнення права власності: висновок щодо технічного стану та можливості об`єднання об`єктів нерухомого майна (квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 ), серія та номер: 14-06-01с/2018, виданий 14.06.2018, видавний: ПП «УКРЕЛТРАНС»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 14 червня 2018 року, видавник ПП «УКРЕЛТРАНС».

Згідно технічному паспорту від 14 червня 2018 року, виготовленому ПП «УКРЕЛТРАНС» за замовленням ОСОБА_4 , квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, підсобною площею 115,2 кв.м, розташована на V, мансард. поверсі V-поверхового будинку та складається із 2-х житлових кімнат (1-а - 13,1 кв.м, 2-а 15,2 кв.м), кухні площею 14,0 кв.м, вбиральні (сполученої) площею 3,3 кв.м, коридору площею 10,8 кв.м, підсобних приміщень площею 51,1 кв.м, 36,0 кв.м.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У відповідності до частин першої, другої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (пункт 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначені Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» Цей Закон, зокрема, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Отже, не потрібно встановлювати право власності співвласників багатоквартирного будинку на приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18.

Статтею 6 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласники мають право: вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом; ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії; на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника; інші права, визначені законом. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 554/8296/21 викладено висновок про те, що «нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень».

Частиною другою статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 .

Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (пункти 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення (правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга - четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).

Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що переобладнання або перепланування допоміжних приміщень може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Звертаючись до суду із позовом про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 від 18.06.2018 року на квартиру, припинення права власності на квартиру, витребування з незаконного володіння відповідача горище, зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні горищем в будинку, позивач в обґрунтування вимог зазначив, що відповідачка під час об`єднання квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , захопила частину допоміжних приміщень, а саме - горище, без згоди співвласників багатоквартирного будинку, внаслідок чого грубо порушила його права на вільне володіння і користування майном загального користування.

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 29 травня 2018 року № 257, № 258 набула у приватну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 .

18 червня 2018 року державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю. С. зареєстровано право власності ОСОБА_4 на квартиру, загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, відомості внесено: 26.06.2018. Підстава виникнення права власності: висновок щодо технічного стану та можливості об`єднання об`єктів нерухомого майна (квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 ), серія та номер: 14-06-01с/2018, виданий 14.06.2018, видавний: ПП «УКРЕЛТРАНС»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 14 червня 2018 року, видавник ПП «УКРЕЛТРАНС».

Згідно технічного паспорту від 14 червня 2018 року, виготовленого ПП «УКРЕЛТРАНС» за замовленням ОСОБА_4 , квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, підсобною площею 115,2 кв.м, розташована на V, мансард. поверсі V-поверхового будинку та складається із 2-х житлових кімнат (1-а - 13,1 кв.м, 2-а 15,2 кв.м), кухні площею 14,0 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 3,3 кв.м, коридору площею 10,8 кв.м, підсобних приміщень площею 51,1 кв.м, 36,0 кв.м.

Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року Верховний Суд у постанові від 12 червня 2024 року зазначив, що суди не прийняли до уваги та не надали належної оцінки тому факту, що внаслідок об`єднання квартири АДРЕСА_8 (загальна сума площі 2-х квартир- 47,9 кв.м (33+14,9)), виник об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 143,5 кв.м, що на 95,6 кв.м (143,5 - 47,9) перевищує загальну площу двох об`єднаних квартир. Приміщення, за рахунок яких втричі збільшилась площа належної ОСОБА_4 нерухомості в будинку АДРЕСА_2 , судами не встановлені.

Водночас, як вбачається з технічного паспорту від 14 червня 2018 року, виготовленого ПП «УКРЕЛТРАНС» за замовленням ОСОБА_4 , квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 143,5 кв.м, розташована на V та мансардному поверхах V-поверхового будинку.

Згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, відомості щодо наявності мансардного поверху у вказаному будинку відсутні.

Визначаючи висновок будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2022 року № 102/2021 як неналежний доказ щодо спірних правовідносин сторін по справі, суди належним чином це не обґрунтували.

Разом із тим, із змісту висновку експерта № 102/2021 від 03 червня 2022 року вбачається, що він був поданий до суду позивачем у відповідності до частини першої статті 106 ЦПК України, складений на замовлення останнього. У висновку експерта зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що відповідає частині п`ятій статті 106 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Підставою для часткового задоволення касаційної скарги Верховний суд зазначив, що судами належним чином не досліджено, чи відбулося при об`єднанні належних ОСОБА_4 квартир переобладнання або перепланування приміщення спільної сумісної власності горища та чи дотримано відповідачкою при цьому встановленого законом порядку, зокрема, чи отримано на це згоду інших співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Позивачем під час розгляду справи до суду першої інстанції надано висновок будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2022 року № 102/2021, в якому зазначено, що обстеження квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 , а також горища вказаного житлового будинку, проводилося 08.02.2022 року, у присутності власника квартири АДРЕСА_9 - ОСОБА_1 , та сина власниці квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Виходячи з результатів проведеного огляду доступів на горища обстежуваного житлового будинку АДРЕСА_2 встановлено, що доступ на частину горища, а саме вхід на який здійснюється з під`їзду в південно-західному дворовому фасаді будинку, де розташовані підсобні приміщення площею 36,0 кв.м і 51,1 кв.м, що входять до складу квартири АДРЕСА_5 вказаного будинку, позначені в технічному паспорті від 14 червня 2018 року, виготовленим ПП «УКРЕЛТРАНС», для мешканців будинку - відсутній, через об`єднання двох квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_11 , що належать ОСОБА_4 , а саме перекриттям проходу по сходовій клітині, шляхом влаштування металевих дверей.

На горищі, вхід на який здійснюється з під`їзду в північно-східному дворовому фасаду житлового будинку АДРЕСА_2 , знаходяться інженерні комунікації, а саме загальнобудинкові мережі теплопостачання, які необхідні для обслуговування вказаного будинку, в тому числі і в підсобних приміщеннях площею: 36,0 кв.м і 51,1 кв.м (мансарді), що входять до складу квартири АДРЕСА_5 , які відповідно до вимог нормативної законодавчо-технічних та правових актів у галузі будівництва відносяться до технічного оснащення житлового будинку АДРЕСА_2 .

Також експертизою встановлено, що мансарда, що входить до складу квартири АДРЕСА_5 , позначена в технічному паспорті від 14 червня 2018 року, виготовленому ПП «УКРЕЛТРАНС», як підсобні приміщення площею: 36,0 кв.м і 51,1 кв.м, являється горищем житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме зазначені підсобні приміщення обстежуваної квартири АДРЕСА_5 утворилися у просторі горища, а саме між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху. Підсобне приміщення площею 51,1 кв.м, що входить до складу квартири АДРЕСА_5 , при проведеному дослідженні, розташоване над житловими приміщеннями № № НОМЕР_1 , 6 квартири АДРЕСА_9 вказаного будинку.

Також у висновку експертизи зазначено, що підсобні приміщення площею: 36,0 кв.м і 51,1 кв.м , що входять до складу квартири АДРЕСА_10 , позначені в технічному паспорті від 14 червня 2018 року, виготовленим ПП «УКРЕЛТРАНС», які за своїм функціональним призначенням передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, таким чином відповідно до вимог нормативних законодавчо-правових актів у галузі будівництва, являються допоміжними приміщеннями вказаного житлового будинку АДРЕСА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що висновок експерта № 102/2021 будівельно-технічної експертизи, складено експертом ОСОБА_6 03.06.2022 року року, у висновку зазначено, що він складений для подання до суду по цивільній справі № 522/10342/20, експерт про кримінальну відповідальність по статті 384 КК України за надання за завідомо неправдивого висновку обізнаний.

Висновок експерта № 102/2021 будівельно-технічної експертизивід 03.06.2022 року є висновком експерта, відповідає ч. 5 ст. 106 ЦПК України, отже є належним доказом.

Доказів на спростування доводив позовної заяви та висновку експерта № 102/2021 від 03 червня 2022 року відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники за ордером ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 приймали участь в суді першої інстанції, надавали відзив на позовну заяву не були позбавлений можливості звернутися до суду із клопотанням про проведення у справі експертизи.

Проте, із клопотанням про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизине зверталися.

Зазначені обставини свідчать про те, що загальна площа двох об`єднаних квартир, а саме квартири АДРЕСА_10 , збільшилася за рахунок горища вказаного будинку.

Ураховуючи положення ст. 382 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію» колегія суддів вважає, що приміщення горища (приміщеннях площею: 36,0 кв.м і 51,1 кв.м (мансарді), що входять до складу квартири АДРЕСА_10 , перебуває у спільній сумісній власності усіх власників квартир зазначеного вище багатоквартирного будинку.

Співвласники багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , мають право користування приміщенням горища, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації.

В матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_2 згоди інших співласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , на переобладнання або перепланування приміщення спільної сумісної власності - горища.

Відповідачем ОСОБА_2 як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на спростування висновку експерта № 102/2021, та доказів, що загальна площа двох об`єднаних квартир, а саме площа мансарди, яка у технічному паспорті позначена як підсобні приміщення площею 36,0 кв.м і 51,1 кв.м не є горищем житлового будинку АДРЕСА_2 , суд же згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні права в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 462/6533/21 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норми права, у якому зазначив, що пункти 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) необхідно застосовувати таким чином:

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки предметом позову у даній справі є приміщення горища, тобто допоміжне приміщення, яке не є самостійним об`єктом нерухомого майна. Задоволення такої позовної вимоги призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення речових прав відповідно до цього Закону. Це відновлює становище, яке існувало до порушення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності від 18 червня 2018 року № 26802087 на квартиру загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 101) підлягають задоволенню.

Вимога про припинення права власності ОСОБА_4 на квартиру задоволенню не підлягає, оскільки є неефективним способом захисту.

Виходячи з того, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності від 18 червня 2018 року підлягають задоволенню та встановлено порушення права позивача, якому належить право спільної сумісної власності на горище, то вимога про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_2 , забезпечити безперешкодний і вільний доступ у будь-який час до нього підлягає задоволенню.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У свою чергу згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Судовому захисту в порядку статті 392 ЦК України підлягає право власності на окрему, самостійну річ, якою допоміжне приміщення, як приналежність (частина 1 статті 186 ЦК України) не є та не може бути в силу своєї правової природи.

Сам по собі статус спірного приміщення горища, як допоміжного, свідчить про автоматичне, в силу прямої норми закону, набуття власниками квартир в будинку АДРЕСА_2 , права спільної сумісної власності на це приміщення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст.388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, за положеннями зазначених норм права, лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 горище у будинку АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають, оскільки спірні нежитлові приміщення горища, площею 36,0 кв.м і 51,1 кв.м, є допоміжними приміщеннями, такі приміщення первинно планувалися як допоміжні, вони не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного реєстратора при реалізації відповідних функцій, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на нормах цивільного законодавства, реєстратор має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном задоволенню не підлягають у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном задовольнити частково.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи.

Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем заявлено три вимоги не майнового характеру і одна вимога майнового характеру.

В апеляційній скарзі, позивач просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року повністю та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до підп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково лише в частині скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, то з ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 7567,20 грн, виходячи з наступного: 1681,60 грн (2102 грн х 0,4 х 2 вимоги)(за розгляд справи в суді першої інстанції) + 2522,40 грн (за розгляд справи в суді апеляційної інстанції) + 3363,20 грн (за розгляд справи в суді касаційної інстанції).

Позивачем за проведення судової будівельно-технічної експертизи сплачено 20000 грн, що підтверджується квитанцією № 8 від 08.12.2021 року.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, то ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизиу розмірі 10000 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу

В позовній заяві позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_4 та державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21-ц (провадження № 12-14гс22) зазначено, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. З аналізу норми статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь витрати на правничу допомогу у сумі 16600 грн за розгляд справи в суді першої інстанції зазначивши про сплату 16000 грн за надання професійної правової допомоги, що підтверджується довідкою від 17.12.2021 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 4 від 04.10.2022 року, підписано акти приймання-передачі наданих правових послуг.

На підтвердження понесення витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги № 1610 від 16.10.2018 року, укладений між адвокатом Дмітрієвим Р.Б. та ОСОБА_1 ; додаткову угоду до договору від 16.10.2018 року про надання правової допомоги від 26.12.2019 року; додаткову угоду до договору від 16.10.2018 року про надання правової допомоги від 17.12.2021 року; акт № 3 приймання-передачі наданих правових послуг від 17.12.2021 року; довідку від 17.12.2021 року про отримання адвокатом коштів у розмірі 11000 грн; договір про надання правової допомоги № 1-23 від 07.04.2022 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Щит» та ОСОБА_1 ; акт № 1 приймання-передачі наданих правових послуг від 04.10.2022 року; квитанцію про сплату послуг за договором про надання правової допомоги від 07.04.2022 року у сумі 50000 грн.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 1610 від 16.10.2018 року, який укладено між адвокатом Дмітрієвим Р.Б. та ОСОБА_1 передбачено, що за послуги, що надаються адвокатом в межах цього договору, клієнт сплачує грошові кошти в розрахунку вартості однієї години надання послуг 800 грн.

Участь адвоката у судовому засіданні клієнтом оплачується окремо у розмірі 1400 грн за кожне судове засідання (пункт 4.1.1. договору)

В акті прийому-передачі наданих правових послуг від 17.12.2021 року вказано вид послуг наданих адвокатом та зазначена їх вартість і витрачений час, загальна вартість робіт склала 11000 грн.

Згідно довідки адвоката Дмітрієва Р.Б. від 17.12.2021 року ним від ОСОБА_1 , згідно акта приймання-передачі правових послуг від 17.12.2021 року № 3 за договором про надання правової допомоги від 16.10.2018 року за надані послуги отримано 11000 грн.

07.04.2022 року між Адвокатським об`єднанням Щит та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №1-23.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 1-23 від 07.04.2022 року, передбачено, що за послуги, що надаються АО «Щит» в межах цього договору, клієнт сплачує грошові кошти в розрахунку вартості однієї години надання послуг 800 грн.

Участь партнерів АО «Щит» та/або адвокатів АО «Щит» у судовому засіданні клієнтом оплачується окремо у розмірі 2000 грн за кожне судове засідання (пункт 4.1.1. договору)

В акті прийому-передачі наданих правових послуг від 04.10.2022 року вказано вид послуг наданих адвокатом та зазначена їх вартість і витрачений час, загальна вартість робіт склала 5600 грн.

За надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 1-23 від 07.04.2022 року ОСОБА_1 сплачено 5600 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 4 від 04.10.2022 року.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачами не заявилося клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу.

Враховуючи обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, відсутність клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги,часткове задоволення апеляційної скарги щодо відповідача ОСОБА_2 , а саме у розмірі 2 вимог немайнового характеру та відмови у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни, то колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4150 грн (16600 грн / 2 = 8300грн /2).

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 від 18 червня 2018 року № 26802087 на квартиру загальною площею 143,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 101);

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_2 , забезпечити безперешкодний і вільний доступ у будь-який час до нього.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП Новосельської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєвої Юлії Сергіївни про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 10000 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4150 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 7567,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.М.Таварткіладзе

О.Ю. Карташов