ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2024 року м. Херсон

Номер справи 766/8487/24

Номер провадження 22-ц/819/269/24

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Склярської І.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Кузнєцової О.А.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України)в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2024 року у складі судді Зуб І.Ю., у справі за заявою адвоката Джамалли Равіля Хагані-огли, який діє від імені ОСОБА_2 , до Кредитної спілки "БЕБКО Фінанс" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором про залучення строкового внеску,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2024 року ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою провидачу судового наказу, в якій просить стягнути з Кредитної спілки «БЕБКО-ФІНАНС» на користь заявника заборгованість за договором №550/д/2021 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 25.06.2021 в розмірі 120 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 302,80 грн., а також правничої допомоги в розмірі 14 500,00 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2024 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу про стягнення з Кредитної спілки «БЕБКО-ФІНАНС» заборгованості за договором № 550/д/2021 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, укладеним у письмовій формі в розмірі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить прийняти апеляційну скаргу; скасувати ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області про відмову у видачі судового наказу від 07 червня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що оскаржувана ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права, та неправильного застосування матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зазначила, що за приписами п. 7 ч. 1, ч. 2 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

У статті 165 ЦПК України наданий вичерпаний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Тобто, апелянт вважає, що вказана норма не передбачає можливості відмовити у видачі судового наказу в частині витрат на правову допомогу.

Також, зазначив, що п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПУ України встановлено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Регулювання судових витрат належить до розділу І «Загальні положення», а тому поширюється на всі категорії цивільних справ, у тому числі на наказне провадження.

Аналізуючи вищенаведені норми права, вважає, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу, який по суті є особливою формою судового рішення.

(2) Позиція інших учасників

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Тому розгляд справи здійснюється без повідомлення сторін в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції послався на норми ч.3 ст.165 ЦПК України, відповідно до якої у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу. Крім того, суд звернув увагу, що саме відповідач, доводить співмірність витрат, що неможливе в наказному провадженні, а тому звужує права особи. Та зазначив, що заявником заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 500,00 грн., за якою не може бути видано судовий наказ, оскільки зазначене не входить до переліку, визначеному ч.1 ст.161 ЦПК України, та вказані витрати входять до предмету доказування по справі, що унеможливлює стягнення їх за правилами наказного провадження, а тому суд, враховуючи права заявника на компенсацію вказаних витрат, вважає за необхідне відмовити у видачі вказаного судового наказу, що не позбавляє заявника звернутися до суду з позовними вимогами в загальному порядку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок розгляду вимог у наказному провадженні унормований Розділом ІІ «Наказне провадження» Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Як роз`яснено у п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, на основі письмових доказах. Наказне провадження є специфічною формою захисту прав кредитора за допомогою письмових доказів проти сторони боржника, яка не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

Наявність спору про право вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

З огляду на наведені правові норми, в порядку наказного провадження судом вирішується лише конкретно визначений законом перелік вимог, судовий наказ не може бути виданий судом по вимогах, які прямо не зазначені в законі, судовий наказ видається без судового розгляду, без виклику боржника та стягувача у судове засідання, без заслуховування їх пояснень. При цьому змагання сторін у межах гласного вирішення справи, у ході якого сторони наводять доводи, покликані підтвердити їх правоту, спростувати аргументи протилежної сторони, відсутні. Наказ суду ґрунтується на поданих заявником документах, на повідомлених ним доводах, покликаних переконати суд у тому, що підстави для звернення до суду з позовом відсутні у зв`язку з безспірністю вимог.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 3 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, із зазначених норм вбачається, що в порядку наказного провадження може бути стягнута грошова заборгованість за письмовими договорами, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже вимоги заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором про залучення строкового внеску в сумі 120000 грн. ґрунтуються на положеннях п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Тобто, ст. 165 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Наведена судом першої інстанції підстава для відмови у видачі судового наказу процесуальним законом не передбачена.

Відповідно до п.5,6 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються сума грошових коштів, які підлягають стягненню; сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника

За приписами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом положень частин 1-3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

ЦПК України передбачає наказне, позовне та окреме провадження та відповідно визначає про зазначення у судових рішеннях про судові витрати. Як зазначено вище, у наказному провадженні, відповідно до п.6 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника. У окремому провадженні відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Позовне провадження також має свої вимоги до визначення, розподілу судових витрат, при цьому у позовному провадженні процесуальний закон визначив про розмір витрат, як такий, що сплачено або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою ( ст.137). Отже, аналіз наведених норм надають підстави для висновку, що у наказному провадженні сума судових витрат має бути сплачена заявником та не може трактуватися, у відмінність до позовного провадження, як така, що може бути сплачена.

На думку судової колегії, аналіз норм статей 168, 133 ЦПК України не надає підстав вважати, що сума судових витрат не підлягає стягненню при видачі судового наказу.

Разом з тим, враховуючи, що наказне провадження у якому можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, на основі письмових доказах, з урахуванням процесуальної норми про зазначення у судовому наказі суми судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника, колегія суддів вважає, що визначальним для зазначення у судовому наказі суми судових витрат є документально підтверджені докази їх сплати ( платіжні документи) а їх сплачена сума визначається заявником з урахуванням спрощеного розгляду, безспірності вимог заяви, а отже відсутністю складності та інших чинників.

У цій справі судові витрати не сплачені.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу. Заявником заявлена одна вимога відповідно до п.7 ч.1 ст. 161 ЦПК України.

Суд першої інстанції не звернув належну увагу на наведені вище обставини та норми процесуального закону, а отже дійшов помилкового висновку про наявність наведених ним підстав для відмови у видачі судового наказу.

Крім того, судова колегія зауважує, що у боржника наявне право звернення до суду з заявою про скасування судового наказу, а кредитор, інтереси якого представляє адвокат має, з урахуванням принципу диспозитивності, усвідомлювати подальше відшкодування судових витрат у скасованому судовому наказі.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування ухвали суду першої інстанції є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду, як така, що ухвалена з порушенням норм процесуального закону, перешкоджає подальшому провадженню у справі, скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2024 року - скасувати, направити справу за заявою ОСОБА_2 до Кредитної спілки «БЕБКО ФІНАНС» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором про залучення строкового внеску - для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Склярська

Судді В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова