ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9968/24 Справа № 185/111/24 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню (суддя першої інстанції Болдирєва У.М.),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а також судовий збір у розмірі 302,80 грн.

11 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено наявні обставини та докази у справі.

Мотивує скаргу тим, що на час видачі судового наказу, апелянт з дружиною та донькою проживали разом, однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет, обоє батьків однаково утримували дитину.

ОСОБА_2 просила ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року скасувати та задовольнити заяву ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2024 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

23 вересня 2024 року цивільна справа № 185/111/24 надійшла до Дніпровського апеляційного суду (м. Дніпро).

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона визнала викладені в апеляційній скарзі обставини та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги у судовому засіданні підтримала та просила їх задовольнити.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Відмовляючи у заяві ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження підстав визначених статтею 432 ЦПК України для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04 січня 2024 року ОСОБА_3 звернулась з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною 2 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Як на підставу для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу, ОСОБА_1 , посилався на те, що він проживає разом з дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_5 . У кінці грудня 2023 року вони з дружиною посварилися, 04 січня 2024 року дружина подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів, вважаючи, що сім`я розпалася. Однак 07 січня 2024 року вони з дружиною помирилися, тому на день видачі судового наказу був відсутній його обов`язок щодо сплати аліментів, оскільки він проживав разом з дружиною та дитиною і добровільно виконував обов`язок щодо утримання дитини. У лютому 2014 року за заявою дружини виконавчий документ (судовий наказ) було повернуто стягувачу.

Водночас, з огляду на положення ст. 432 ЦПК України наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки, заявник фактично оспорює наявність підстав для задоволення судом заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

ОСОБА_1 у заяві не навів обставин, які б вказували на припинення у нього обов`язку щодо сплати аліментів на утримання доньки, що був визначений судовим наказом.

Крім того, колегія суддів зауважує, що утримання дитини є обов`язком заявника, як батька дитини до досягнення дитиною повноліття (ст. 180 СК України), що в свою чергу спростовує твердження заявника щодо відсутності у нього матеріального обов`язку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Слід зазначити, що словосполучення «або з інших причин», про яке йдеться у статті 432 ЦПК України, стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено можливість судового захисту прав боржника у разі, якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом від 23 липня 2018 року, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Тобто, зміна та виникнення обставин, які мають істотне значення, можуть слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Між тим з таким позовом ОСОБА_1 не звертався, а подав заяву про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Згода ОСОБА_3 з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, у даній справі відсутні обставини, які можуть слугувати для задоволення заяв боржника.

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів не вбачає порушень норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції при вирішенні поданої боржником заяви про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Керуючись статтями 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: О.В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи