ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2024 року

м. Харків

справа № 638/2169/24

провадження № 22-ц/818/2187/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Маміна О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

третя особа - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року, постановлене суддею Семіряд І.В.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №2718 від 24.09.2021 про народження ОСОБА_4 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що з наданої заяви від ОСОБА_2 до суду першої інстанції вбачається, що остання не заперечує факт того, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є донькою ОСОБА_1 . Зауважує, що між нею та відповідачем відсутній предмет спору, оскільки відповідачка визнає позовні вимоги. Вказує, що ухвалене рішення базується на тому, що сторонами не заявлено відповідну експертизу для встановлення батьківства і це, на думку суду, може порушувати законні права та інтереси дитини - доньки відповідачки. Зазначає, що в умовах воєнного стану та повномасштабної військової агресії, в першу чергу, в інтересах дитини - виїхати за межі зони бойових дій. З урахуванням того, що позивач продовжує проживати в м. Харків, оскільки має там постійну роботу, проведення такої експертизи буде передбачати доставлення дворічної дитини в прифронтове місто, яке постійно знаходиться під обстрілами. Зважаючи на те, що більшість часу відповідачка разом з донькою перебуває за кордоном, проведення такої експертизи може мати найбільш негативні наслідки, ніж ухвалення рішення без її проведення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для виключення з актового запису про народження дитини даних про батька ОСОБА_1 ; оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами відсутності кровного споріднення з дитиною; про призначення відповідної експертизи позивач не просив.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 21.07.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4

Батьками ОСОБА_5 записані: батько: ОСОБА_1 (позивач), мати- ОСОБА_2 (відповідач). Свідоцтво видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Шлюб між ними було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.01.2023 року№953/6293/22.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що 21.07.2021 року між ним та відповідачкою укладено шлюб. У шлюбі народилась дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ніяких сумнівів щодо батьківства позивача не було. При реєстрації народження дитини позивач вказала його батьком, про що було внесено відповідні записи до актового запису про народження. Згодом спільне життя не склалось, шлюб був розірваний рішенням суду від 13.01.2023 року. Дитина залишилась проживати з матір`ю. За час перебування у шлюбі, під час сварок, відповідачка неодноразово говорила про те, що дитина народилась не від нього, тобто він не є біологічним батьком дитини. Вказані обставини змусили його звернутись з вказаним позов. У зв`язку з чим позивач просить виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №2718 від 24.09.2021 року про народження ОСОБА_4

26.02.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшла заява, у якій зазначено, що 21.07.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_6 . Очевидно, що дитина була зачата до подання заяви про реєстрацію шлюбу, від чоловіка з минулих відносин. На момент народження дитини відповідачка з позивачем мали родину, відповідачка вирішила записати дитину саме на позивача, розраховуючи на те, що він стане фактичним батьком дитини, оскільки вони планували спільну родину та теж проживали разом. У подальшому, під час сварок, відповідачкою дійсно було повідомлено позивача про те, що дитина, яка записана на нього, біологічно не є його дитиною, однак її слова не були сприйняті позивачем серйозно. Викладені у позові обставини відповідають дійсності, відображають фактичний стан речей. У зв`язку з чим відповідачкою повністю визнано позовні вимоги.

Ст. 133 СК України передбачено, що ч. 1 ст. 133 СК України - якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з зазначеним позовом зазначає, що він не є біологічним батьком дитини.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).

Тобто, до предмету доказування у подібних справах входить доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russian federation» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Крім того ЄСПЛ у справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу ОСОБА_7 та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00).

Аналіз вищенаведених норм міжнародного та національного права дає підстави для висновку, що суд не може допускати свавільного втручання у право дитини на повагу до приватного життя шляхом безпідставних (довільних) змін відомостей про її батьків.

Як встановлено судом, дитина ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли сторони вже перебували у шлюбі, запис про батька органом реєстрації актів цивільного стану виконано у відповідності до ст. 133 СК України, якою передбачено - якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

ОСОБА_4 народилась під час шлюбу сторін.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій ані ОСОБА_1 , ані його представник ОСОБА_9 клопотань про проведення молекулярно-генетичної експертизи для підтвердження або спростування кровного споріднення позивача із дитиною не заявляли.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Хоча відповідачем і подано заяву про визнання позову, проте судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що визнання позову відповідачем буде суперечити інтересам дитини, адже регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність кровного споріднення між позивачем та дитиною, матеріали справи не містять.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду №285/874/20 від 10.01.2024 року.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Встановлена національним сімейним законодавством (частиною другою статті 136 СК України) конструкція, за якою вимога батька дитини про виключення його даних з актового запису про народження задовольняється лише у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження, спрямована саме на захист інтересів дитини, щоб забезпечити стабільність умов життя дитини, уберегти її від душевних потрясінь.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія вважає, що оскільки відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не доведена, то відсутні підстави вважати, що визнання відповідачем позову відповідає вимогам закону та найкращим інтересам малолітньої ОСОБА_10 .

Підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Крім того колегія суддів зазначає, що позивачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складений 24 липня 2024 року.