ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1365/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4580/20 Категорія: 311000000 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В.. Сіренка Ю.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних.

Позовна заява обґрунтована тим, що у серпні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 30 000,00 дол. США, зі сплатою 13,5% річних, строком до 27 липня 2014 року.

17 лютого 2009 року сторони уклали Додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 23 липня 2024 року; визначено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом та процентами щомісяця до 17 числа шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 310 дол. США.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 13 серпня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком в розмірі 21 413,89 дол. США та 11511,76 грн., з яких 19684,26 дол. США тіло кредиту; 1729,63 дол. США проценти; 3864,34 грн. пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту; 7647,42 грн. пеня за несвоєчасне погашення процентів.

Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» в 2015 році подав до Уманського міськрайонного суду Черкаської області позов до відповідача та просив стягнути на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області у справі № 705/4805/15-ц від 29 жовтня 2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на правонаступника ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 29.10.2020 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 19426, 70 дол. США та пеню у розмірі 10514,99 грн.

Вказує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення трьох відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора. Їхня суть полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору. Отже, станом на 2020 рік відповідач повинна сплатити позивачу 3% річних від суми основного боргу за трирічний період прострочення виконання грошового зобов`язання, рахуючи три роки в межах строку позовної давності, що передують до дня звернення з цим позовом, тобто 19426,70 дол. США х 3% х 3 роки = 1748,40 дол. США.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3% річних від суми боргу за період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1748,40 дол. США. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що суд не вбачає підстав для покладення обов`язку на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання по кредитному договору, сплати три проценти річних від простроченої суми, оскільки кредитним договором встановлений розмір процентів за користування кредитними коштами 13,5%, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду від 31.05.2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повністю встановив обставини справи, а саме не встановив, з якого часу відбулося дострокове витребування кредиту, коли втрачається право стягнення відсотків по умовах кредитного договору.

Зазначає, що умови кредитного договору продовжували діяти саме до моменту дострокового витребування кредиту. Даний факт зафіксовано у постанові Черкаського апеляційного суду від 29.10.2020 року по справі 705/4805/15-ц та в постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року.

Апеляційний суд у своїй постанові від 29.10.2020 року стягнув заборгованість по відсотках починаючи з 26 серпня 2012 року по 26 серпня 2015 року (дата звернення позивача з позовом).

У постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року суд вказав, що з 30.05.2015 року (день отримання вимоги відповідачем), банк втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом та пенею.

Отже, суд першої інстанції повинен був задовольнити позов частково, враховуючи розмір заборгованості, що зазначена у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року, якою зменшено заборгованість до 18968,43 дол. США.

Отже, відповідач повинна сплатити позивачу 3% річних від суми основного боргу, а саме 18968,43 дол. США х 3% х 3 роки = 1707,16 дол. США.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вважає, що зміст апеляційної скарги взагалі не містять доводів та доказів спростування законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для покладення обов`язку на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання по кредитному договору, сплати три проценти річних від простроченої суми, оскільки зазначеним договором встановлений розмір процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Частиною 3 ст. 6 Закону визначено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Відтак суд, який розглядає справу, може самостійно при здійсненні судочинства використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, на який сторона у справі посилається, як на доказ для доведення певних обставин.

Так з відомостей наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень апеляційному суду стало відомо про наступне.

Як вбачається з постанови Черкаського апеляційного суду від 24.07.2007 року судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 30000 доларів США зі сплатою 13,5% річних строком до 27.07.2014 року.

17.02.2009 року сторони уклали Додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою було продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 23.07.2024 року та визначено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом та процентами щомісяця до 17 числа шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 310 доларів США.

В даному випадку не підлягає дослідженню та встановленню факт укладення кредитного договору №0, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 24.07.2007 року, так як, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29.10.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну АТ «УкрСиббанк» на правонаступника ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсним.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 19426,70 дол. США та пеню у розмірі 10514,99 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року касаційну ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом з 19426,70 дол. США до 18968,43 дол. США та розмір пені - з 10514,99 грн. до 6091,80 грн.

Отже, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникли зобов`язально договірні відносини.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 року у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі №918/117/18, від 30.01.2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається з постанови приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області від 10.06.2021 року у ОСОБА_2 існує грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , доказів виконання якого відповідачкою надано не було, тому апеляційний суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача 3% річних, нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, провадження № 61-14506св20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Відповідно, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У такому випадку стягнення з відповідача трьох процентів річних має відбуватися саме в іноземній валюті. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 уточнив розмір 3% річних, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 , оскільки постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року по справі 705/4805/15-ц зменшено розмір заборгованості до 18968,43 дол. США.

З огляду на те, що позивач, відповідно до частини 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджається своїми правами на власний розсуд та, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума 3% річних в розмірі 1707,16 дол. США (18968,43 дол. США х 3% х 3 роки), в межах заявлених позивачем позовних вимог.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, у відповідності до відсоткового співвідношення задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги (97,6%) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2052,42 грн. (820,97 грн. - за подання позову + 1231,45 грн. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 1707,16 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2052,42 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді