Справа № 185/5258/24
Провадження № 2/185/3235/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2024 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

за участю секретаря судового засідання Іжболдіної І.С., представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради , про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив суд позбавити батьківських прав відповідачку відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач та відповідачка є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , який зараз проживає з батьком. Відповідачка ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини, протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться навчальними досягненнями сина. Оскільки відповідачка не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, позивач вимушений був звернутися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 06 червня 2024 провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вказала, що вона разом із сином, у березні 2022 року, рятуючись від збройної агресії російської федерації, виїхали з України в Іспанію. 23.12.2023 року, позивач таємно, без погодження з відповідачем, приїхав до місця проживання відповідача та вивіз сина в невідомому напрямку, та згодом привіз до України. Відповідачка вважає, що позивач умисно, з метою мати підставу для звільнення з військової служби, звернувся до суду із даним позовом. Оскільки відповідачка має намір підтримувати відносини з сином та чекає на його повернення до її тимчасового місця проживання в Іспанії, просить відмовити у задоволенні позову. Також зазначила, що вона постійно пише та телефонує сину, але він не відповідає на її звернення. Крім цього, вона дізнається про навчання сина через групу для батьків учнів в соціальних мережах, оскільки іншим чином не може приймати участь у його вихованні та навчанні. Аліменти сплачує своєчасно.

У судове засідання з`явилися сторони та представники сторін.

Позивач та представник позивача наполягали на задоволенні позовних вимог.

У свою чергу відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Павлоградська міська рада надала висновок органу опіки, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати дитину у матері без позбавлення батьківських прав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, заслухавши представників сторін по справі, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьком якого є ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами визнано та не заперечується, що в 2022 році відповідачка разом з сином виїхали до Іспанії, де проживали разом до грудня 2023 року. Син сторін дистанційно навчався в українській школі та одночасно ходив на навчання до іспанської школи за місцем проживання. У грудні 2023 року позивач не повідомляючи відповідача приїхав до Іспанії та забрав сина до України, залишивши лише записку. На теперішній час син ОСОБА_3 проживає разом з батьком.

Допитаний в судовому засіданні син сторін ОСОБА_3 також підтвердив зазначені обставини та додав, що йому подобалось навчатись в іспанській школі, а погіршення навчання в українській школі було викликано тим, що воно здійснювалось дистанційно та в той час, коли він був в іспанській школі. ОСОБА_3 підтвердив, що мати постійно йому пише у соціальній мережі "Вайбер", але він не бажає їй відповідати та не хоче з нею спілкуватись будь-яким чином, не бажає відновлення нормальних стосунків. На питання чим викликано таке ставленя до матері - ОСОБА_3 пояснив, що він прочитав в її телефоні її інтимну переписку з іншим чоловіком, що викликало у нього обурення та небажання спілкуватись з нею. Зараз він проживає з батьком, який є військовослужбовцем та може день-два бути на роботі. Все необхідне у нього є. Саме він став ініціатором звернення до суду в січні 2024 року з заявою про стягнення з матері аліменів.

В обґрунтування свого позову позивач та його представник посилались лише на п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, а саме: Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Інших підстав позивачем не було зазначено.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 27.06.2024 року, відповідачка мала заборгованість у розмірі 23351,00 грн.

Згідно відповіді Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що станом на 10.07.2024 року відповідачка не має заборгованості зі сплати аліментів.

З характеристики, наданої директором Ліцею №9 ім. Євгенія Єніна ПМР від 07.03.2024р., вбачається, що в грудні 2023 року ОСОБА_3 повернувся в Україну, навчається дистанційно, мати, яка знаходиться за кордоном, з класним керівником не спілкувались, навчальними досягненнями сина не цікавилась; батько регулярно спілкується з класним керівником, стежить за успішністю навчання сина, приймає активну участь в адаптації дитини після повернення з-за кордону.

Проте, згідно соціально-педагогічної характеристики сім`ї учня 8-Б класу від 27.06.2024, підписаною В.о. директора ліцею разом з соціальним педагогом та класним керівником, вбачається, що за час перебування ОСОБА_3 в Іспанії матір зрідка спілкувалась з класним керівником телефонними повідомленнями; батько постійно цікавився станом навчання сина, дзвонив класному керівнику.

Згідно акту обстеження умов проживання, дитина проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та має окрему кімнату із всім необхідним для комфортного проживання.

Батько ОСОБА_1 , проходить військову службу з 25.02.2022 року у в/ч НОМЕР_1 , та згідно довідці ВЛК від 31.01.2024 року, обмежено придатний до військової служби.

Відповідачем надано індивідуальний план підтримки ОСОБА_3 , наданий іспанською школою, де зазначено, що він був зарахований у школу в травні 2022 року.

Також ОСОБА_2 , перебуваючи з сином в Іспанії, зверталась до Центру психологічного здоров`я дітей та молоді, оскільки в поведінці сина вбачала негативні зміни, та ОСОБА_3 був поставлений діагноз: Розлад аутистичного спектра або можливий посттравматичний стресовий розлад.

Відповідачка в судовому засіданні вказала, що любить сина, піклується про нього та дуже чекає на нього в Іспанії а при можливості приїде до нього в Україну. Також відповідачка надала скріншоти листування з класним керівником. Додала, що ОСОБА_3 відмовився спілкуватись із матір`ю та іншими родичами після того як повернувся в Україну.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.03.2024 було стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки її доходів, починаючи з 07.01.2024 року. З рішення вбачається, що відповідач та її представник позов визнали, про що надали відповідну заяву.

Вислухавши сторони та їх представників, допитавши ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Суд не може погодитись з такими доводами, оскільки сторонами визнано, пояснено ОСОБА_3 та матеріалами справи підтверджується, що після переїзду до Іспанії ОСОБА_3 здобував як українську освіту, так і навчався в іспанській школі; побутове життя було належним, під час перебування ОСОБА_3 в Іспанії мати опікувалась його здоров`ям, про що свідчать відповідні медичні документи. Отже, відсутні будь-які підстави вважати, що мати ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків під час перебування ОСОБА_3 з нею в Іспанії.

Після повернення ОСОБА_3 до України мати усіма можливими способами (через соціальні мережі, в телефонному режимі) намагалась налагодити спілкування з дитиною. Проте, з незалежних від неї обставин, син не бажає з нею спілкуватись. З матеріалів справи та пояснень учасників справи вбачається, що незважаючи на те, що відповідач проживає в іншій країні - вона прагне до спілкування з дитиною та налагодження з нею відносин. На питання суду позивач пояснив, що ним не здійснюються будь-які дії для налагодження спілкування сина з матір`ю. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка постійно слідкує з навчанням сина через батьківську групу в «Вайбері» та загального чату з класним керівником. Крім того, судом встановлено, що відсутня будь-яка заборгованість зі сплати аліментів. Отже, судом не встановлено жодних підстав для твердження факту про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 21.12.2020 у справі 554/3589/18, від 18.03.2020 у справі № 445/421/17.

Судова практика у справах щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною, підстав для порушення питання про відступлення від цієї практики немає.

Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

А ні позивачем, а ні його представником не було доведено суду те, що позбавлення відповідача батьківських прав будо в інтересах дитини.

Суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування, тому що він є недостатньо обґрунтованим, немотивованим та суперечить інтересам дитини. Жодних підстав для застосування відібрання дитини у відповідача судом не встановлено.

На час розгляду справи мати не має заборгованості по аліментах, в силу своїх можливостей цікавиться навчанням дитини, приймає участь у житті дитини на стільки, на скільки це можливо для неї, знаходячись в іншій країні.

Доводи позивача про те, що під час знаходження ОСОБА_3 в Іспанії погіршились відмітки в школі пояснюється тим, що ОСОБА_3 навчався в цей час в іспанській школі та одночасно навчався в українській школі дистанційно, що не давало можливості приділити навчанню більше часу. Зазначені обставини не залежать від дій відповідачки. Навпаки, вбачається її бажання надати дитині додаткової освіти в іспанській школі, що було в інтересах дитини.

З урахуванням установлених обставин, зважаючи на наведені норми чинного законодавства, а також на судову практику національних судів та ЄСПЛ, суд дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав застосування крайнього заходу та позбавлення відповідачки батьківських прав.

В свою чергу, сторона відповідача надала достатньо доказів, які свідчать про заінтересованість матері у вихованні та підтримки дитини, її прагнення до спілкування з дитиною.

Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, першочергово виходячи з інтересів дитини та зважаючи на відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітнього сина, суд дійшов висновку, що вказаний позов не підлягає задоволенню.

Крім зазначеного вище, судом прийнято до уваги наступні обставини: те, що позивач забрав дитину не повідомивши про це завчасно матір; те, що між часом повернення дитини до України та часом звернення до суду з позовом пройшов невеличкий проміжок часу, що не дає змоги остаточно визначити факти ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків; те, що відповідачкою було одразу визнано позов про стягнення аліментів, що свідчить про її небайдужість до матеріального стану дитини, незважаючи на її скрутне матеріальне становище; те, що позивач, будучи військовослужбовцем, не буває вдома тривалий час, залишаючи дитину одного; те, що позивач не намагається нічого робити для налагодження спілкування дитини з матір`ю; те, що дитина має певні психологічні негаразди; те, що син в силу психологічних особливостей не бажає спілкуватись з матір`ю, хоча єдиним видом зв`язку є телефонні розмови чи спілкування через соціальні мережі; відповідачка відносно сина жорстоко не поводилась; існує ймовірність, що даний позов є штучним з метою використання рішення позивачем для ухилення від військової служби; орган опіки та піклування не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а його висновок в частині мотивування відібрання дитини у відповідача є без підставний та не обґрунтований; враховуючи вік дитини, остання може самостійно обирати місце проживання.

Відповідно ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Представник відповідачки на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу надала докази, а саме договір про надання правничої допомоги та акт приймання-передачі 1,2 наданої допомоги до договору про надання правничої допомоги. Суд вважає що сума зазначеного гонорару цілком обґрунтована. Отже, оскільки позов не підлягає задоволенню, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, а саме кошти, сплачені за професійну правничу допомогу - 21000,00 грн, розмір якої суд вважає обґрунтованою та відповідною наданому обсягу правової допомоги.

Керуючись ст.ст.2,12,19,81,89,263,265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради , про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 21000 грн., які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя М. М. Перекопський