П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Київгаз» про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до акціонерного товариства «Київгаз» про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що їй на праві власності належить 1/2 садибного житлового будинку на АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини будинку є ОСОБА_2 Будинок розділений на дві квартири з окремими входами, квартира №1 належить позивачу, а квартира №2 - ОСОБА_2 Будинок газифіковано, газопостачання кв. №2 здійснюється через підведений від її частини будинку газопровід, особовий рахунок ОСОБА_2 . -.

У 2014 році ОСОБА_2 розпочав здійснювати перебудову своєї частини будинку без будь-яких дозволів та узгоджень, на сьогодні ним побудовано нові приміщення.

У липні 2015 року Подільським районним судом м. Києва було розглянуто її позов до ОСОБА_2 та ухвалено рішення у справі № 758/2645/15 про знесення самовільно збудованої будівлі на місці тамбуру кв. АДРЕСА_1 та відновлення становища, яке існувало до порушення. У лютому 2016 року Державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 758/2645/15, але ОСОБА_2 не виконав припис про зобов`язання знести за свій рахунок самовільно збудовану будівлю. У листопаді 2017 року за злісне ухилення від виконання покладених на нього зобов`язань державним виконавцем було виконано подання про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду ОСОБА_2 . У лютому 2018 року слідчим Подільського управління поліції у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0000557 за ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України.

За минулі роки ОСОБА_2 не тільки не виконав рішення суду про знесення будівлі на місці тамбуру, а й побудував багато нового. До вказаної нової будови так і залишилася підведеною стара труба первісного газопостачання квартири №2 , в результаті чого частина зовнішнього трубопроводу опинилася всередині будівлі. Оскільки старий димохід ОСОБА_2 було демонтовано, а новий не побудовано, позивач вважала, що газовими приладами ОСОБА_2 не користується. Надалі виявилося, що в квартирі без будь-якого погодження, дозволу та проекту ОСОБА_2 самовільно встановив нове газове обладнання. Про це йдеться в листі № 3447/37 від 04.12.2020 р. за підписом головного інженера АТ «Київгаз» А.Д. Ляха у відповідь на звернення позивача з приводу аварійної ситуації, що склалася з провисанням газової труби й експлуатацією самовільно встановленого газового обладнання у квартирі. Також, у листі зазначено, що власнику надано попередження про необхідність оформлення виконавчо-технічної документації на заміну газового обладнання. А водночас ще про те, що доступу у відключенні самовільно заміненого газового котла чомусь не було надано. У листі від листопада 2018 року позивач повідомляв відповідача про неможливість виготовлення технічної документації на встановлення нового газового обладнання у вказаній квартирі за вимогами і нормативами ДБН В.2.5- 20:2018 «Газопостачання» до приведення будівлі до становища, яке існувала до порушення.

ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до позивача про виділення своєї частки житлового будинку в окреме ціле домоволодіння.

На підставі викладеного позивач просила суд зобов`язати АТ «Київгаз» відключити газопостачання квартири АДРЕСА_1 і демонтувати відрізок газової труби, прокладеної по її частині будинку до квартири ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Київгаз» про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 23 липня 2024 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити уточнену вимогу, а саме: зобов`язати АТ «Київгаз» демонтувати відрізок газової труби, прокладеної від існуючого газового стояка до квартири №2 по належній позивачці частині будинку вздовж приміщення 1-2 у складі квартири АДРЕСА_5 .

23 вересня 2024 року від відповідача на адресу суд у надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 10.10.2024 року, з`явилися позивач та представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що позивач є власником 1/2 частини будинку (приміщення 1-1, 1-2,1-3,1-4,1-5,1- 6), які утворюють квартиру №1 за даною адресою. При цьому інша частина будинку (квартира №2 ) їй не належить. В той же час позивач звернулася до суду з такими позовними вимогами, які фактично заявлені від імені та в інтересах саме власника квартири №2 , при цьому матеріали справи не містять жодних документів про надання право їй повноважень від такого іншого власника на пред`явлення вимог до відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що визначений позивачем відповідач, зважаючи на суть спору, за вирішенням якого вона звернулася до суду, не може виступати належним відповідачем у даній справі, оскільки такий позов може бути пред`явлено саме до іншого співвласника, а не до АТ «Київгаз».

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з апеляційної скарги, більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену в його позові. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що в даній справі позивачем було порушено правила визначення відповідача у справі.

У заявленому вигляді такий позов можливо було пред`являти до АТ «Київгаз» лише власнику майна, щодо якого вирішувалось питання щодо його відключення від газопостачання. Оскільки позивач не є власником квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

З аналізу позиції позивача вбачається, що необхідність звернення до суду у неї виникла саме у зв`язку з діями власника іншої частини будинку. За такої правової конструкції позов мало бути пред`явлено насамперед до зазначеного власника квартири як володільця майна, щодо якого розглядалося питання щодо відключення від газопостачання, і діями якого за твердженнями позивача і порушуються її вимоги.

У разі заявлення вимоги про зобов`язання АТ «Київгаз» вчинити дії, таке товариство також могло б виступати відповідачем по справі, однак виключно поряд із власником іншої частини будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько