Справа № 128/839/24
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2024 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Васильєвої Т.Ю.,

секретар Кострюкова Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької окружної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

УСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно ухвали Вінницького міського суду від 27 квітня 2022 року по справі №127/23354/20 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002674 від 14.12.2019, досудовим розслідуванням встановлено, що 14.12.2019 близько 01:30 год. ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ LANOS», номерний знак НОМЕР_1 , грубо порушив ПДР, й раптово вимушений був змінити напрям руху, виїхав на зустрічну смугу, за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на паркан.

Внаслідок даної пригоди пасажир автомобіля «Toyota Corolla», номерний знак НОМЕР_2 , а саме: ОСОБА_4 (батьками якої є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), отримала тілесні ушкодження, була госпіталізована до ВАЛІТ №1 МКЛ ШМД, де 16.12.2019 від отриманих травм померла.

Вказаною ухвалою суду, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002674 від 14.12.2019, закрито у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, а цивільні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишені без розгляду.

Згідно висновку суду, обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні Вінницькою місцевою прокуратурою був направлений до суду після закінчення строків досудового розслідування і, як наслідок, особа, відносно якої був складений обвинувальний акт, до кримінальної відповідальності не притягнута. На думку позивачів, це є бездіяльність органу прокуратури, при цьому, орган досудового розслідування безпідставно не вжив заходів щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі обґрунтовують його тим, що бездіяльність процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження є психотравмуючою для них, внаслідок якої їм спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси.

Крім цього, в матеріалах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002674 від 14.12.2019, досудовим розслідуванням навіть не було повідомлено потерпілих про закінчення досудового розслідування, що позбавило представника потерпілих здійснити контроль за своєчасністю направлення обвинувального акту до суду.

Отже у суду є наявні підстави для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачам завдану їм моральну шкоду у зв`язку з неефективністю і надмірною тривалістю ведення досудового розслідування кримінального провадження, у якому позивачі є потерпілими особами.

Позивачі є батьками померлої ОСОБА_4 . Вони вважають, що протиправні дії винуватця ДТП ОСОБА_3 завдали їм моральної шкоди, оскільки вони втратили єдину свою дитину - дочку ОСОБА_5 , а прокуратура своєю бездіяльністю позбавила суд покарати винного.

Внаслідок того, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 було закрито за нереабілітуючої обставини, а саме через порушення органом досудового розслідування строків звернення до суду із обвинувальним актом, жодна особа так і не понесла відповідальності за грубе порушення ПДР, внаслідок якого ОСОБА_4 зазнала таких пошкоджень, від яких, не приходячи до тями, померла. Позивачі твердо переконані, що ситуація, коли жодна особа, зокрема ОСОБА_3 , не понесла жодної відповідальності за порушення ПДР, де загинула їх дочка, фактично для позивачів прирівнюється до ситуації, якби їх дочка вчинила самогубство.

Смерть їх дитини завдала їм невиліковну душевну рану. Дочка ОСОБА_5 була єдиною дитиною у позивачів і до смерті проживала з ними. Позивачі щоденно страждають за дочкою, оскільки вже ніколи не відчують її любові, ласки і тепла. Лише одна думка про це завдає їм нестерпних страждань. Позивачі втратили душевний спокій, весь час перебувають у стані постійного напруження та стресу, суттєво були порушені їх нормальні життєві зв`язки. Вони втратили сон, порушився їх звичний ритм життя, втратили вироблені роками життєві зв`язки. Позивачі перебувають в постійному жалю за рідною дитиною, й змушені докладати значних зусиль для організації свого життя. Позивачі позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки дочки у подальшому своєму житті та в старості. Відновити попередній стан життя позивачів неможливо.

Тому позивачі просять суд задовольнити позов та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі по 100 000 гривень кожному (а.с. 1 4).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 18).

Представник відповідача Вінницької окружної прокуратури на підставі ст. 178 ЦПК України надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого Вінницька обласна прокуратура не визнає позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Зокрема, оскільки Вінницька окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, щодо якої відсутні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та функціонує у структурі Вінницької обласної прокуратури, то належним відповідачем є саме Вінницька обласна прокуратура. Крім цього, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022 у справі № 127/23354/20 судом не зроблено висновку щодо умисного затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства.

Крім того, за текстом даного позову вказується, що у кримінальному провадженні № 0002674 від 14.12.2019 потерпілих не було повідомлено про закінчення досудового розслідування, що позбавило представника потерпілих здійснити контроль за своєчасністю направлення обвинувального акту до суду.Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження міститься доручення прокурора слідчому від 07.09.2020 про повідомлення, зокрема, потерпілого ОСОБА_1 про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002674 та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

На виконання даного доручення, 07.09.2020 на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 слідчим надіслано повідомлення про відкриття сторонам кримінального провадження матеріалів досудового розслідування та завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002674, та вказано про можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження.

З врахуванням викладеного, твердження представника позивачів щодо не повідомлення потерпілого про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002674 відповідач вважає необґрунтованим.

Крім того, відповідач зазначає, що за текстом ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022 у справі № 127/23354/20 вказано, що представник потерпілого не заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0002674 та не звернувся до суду апеляційної інстанції щодо оскарження зазначеної ухвали.

Окрім цього, презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки кожен закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію (а.с. 25 28).

Представник відповідача Державної казначейської служби України, також на підставі ст. 178 ЦПК України, надав суду відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву, Державна казначейська служба України не визнає заявлені позовні вимоги, оскільки виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, а такі поняття як «держава», «державний бюджет України», «Державна казначейська служба України» не є тотожними, а боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Тому вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди в розмірі 200 000, 00 грн. та витрат на правову допомогу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Разом з тим, представник відповідача зазначає, що необхідною умовою, за якої у особи настає право на відшкодування моральної шкоди, є заподіяння їй фізичного або психічного впливу. Однак, позивачами не надано доказів щодо застосування до них заходів фізичного або психічного впливу з боку відповідних посадових осіб Вінницької окружної прокуратури.

Зокрема, позивачі стверджують, що протиправні дії ОСОБА_3 завдали моральної шкоди, однак зазначається, що прокуратура позбавила суд покарати винного. В той же час, не наводиться допустимих доказів про те, що саме мали місце протиправні дії чи бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, які нанесли шкоди позивачам, не було надано будь яких відомостей, які можуть свідчити про те, що загострення зазначених хвороб спричинені процесуальними діями органів досудового розслідування.

Необхідною підставою для виникнення права на відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили та яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Позивач жодних належних та допустимих доказів протиправності (незаконності) дій органів досудового розслідування не надав (а.с. 34 44).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.04.2024 закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 59).

Позивачі та їх представник, адвокат Куций Р.А. в судове засідання не з`явилися. Представник позивачів подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача Вінницької окружної прокуратури в судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи без участі прокурора, обставини, викладені у відзиві до позовної заяви, підтримує та заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022 встановлено, що обвинувальний акт по кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про який внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002674 від 14.12.2019, що надійшов до суду 20.10.2020, подано після закінчення строку досудового розслідування, що є порушенням норм кримінального процесуального закону, тому суд прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника обвинуваченого та закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 5 7).

Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням № 0002674 від 14.12.2019, воно було відкрито за наступних обставин: 14.12.2019 близько 01:30 год. водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Toyota Corolla», номерний знак НОМЕР_2 , рухався по вул. Львівське шосе в напрямку вул. Житомирське шосе зі сторони вул. Хмельницьке шосе, в районі кафе «З ранку до ночі» виїхав на зустрічну смугу за межі проїзної частини де здійснив наїзд на паркан. Внаслідок даної пригоди пасажири автомобіля, а саме: ОСОБА_4 , отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована до Вар № 1 МКЛ ШМД, де 16.12.2019 від отриманих травм померла. Інші пасажири, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та водій ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження, після огляду були відпущені додому. В подальшому було встановлено, що вищевказаному автомобілю створив аварійну ситуацію автомобіль марки «ЗАЗ Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , який був під керуванням водія ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно з копією висновка експерта № 1210, яка була розпочата 17.12.2019, а закінчена 17.01.2020, встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від відкритої черепно-мозкової травми, що ускладнилась набряком та дислокацією головного мозку. Дана травма має прижиттєве походження, виникла від дії тупого твердого предмета і належить до тяжких тілесних ушкоджень, період давності утворення може відповідати строку ДТП, вказаному в описовій частині постанови про призначення експертизи 14.12.2019. Між відкритою черепно-мозковою травмою і смертю ОСОБА_4 є прямий причинно-наслідковий зв`язок (а.с. 9 11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була дочкою позивачів по даній справі (а.с. 12).

Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок проведення досудового розслідування, повноваження органу досудового розслідування та прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, перевірка дотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування регламентовано Кримінальним процесуальним кодексом України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» от 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод, яка, як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), п. 86). Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176).

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Очевидно, що можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні використання сили, що спричинила смерть, або зникнення, є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні ними принципу верховенства права у попередженні будь-яких ознак змови або поблажливості до незаконних дій (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Дудник проти України» (Dudnyk v. Ukraine), заява № 17985/04, п. 33).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

В постанові від 27.05.2020 по справі № 585/724/19 Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. У ситуації, коли одні органи держави здійснюють із порушенням усіх розумних строків досудове розслідування, а інші органи цієї держави надають різноманітні адміністративні послуги обвинуваченому у вбивстві сина позивача, Верховний Суд зробив висновок про неефективність усього механізму державного управління стосовно позивача в цілому, так і про неефективність досудового розслідування, в якому позивач є потерпілою. Верховним Судом зазначено, що «надмірна тривалість кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винною особою покарання за спричинену смерть сина позивача, призвела до її моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності».

Так, позивачі зазначають, що бездіяльністю та подальшими діями органу прокуратури, яким було надіслано до суду обвинувальний акт за обвинуваченням особи, внаслідок дій якої загинула їхня дочка, поза межами строку досудового розслідування, їм заподіяна моральна шкода, яку вони оцінюють в розмірі по 100 000 грн на кожного з позивачів. При цьому саме на органи прокуратури покладено обов`язок нагляду та контролю, в тому числі, за дотриманням органом досудового розслідування строків такого досудового розслідування, чого зроблено не було, а також саме орган прокуратури зобов`язаний в межах строку досудового розслідування надіслати до суду відповідний обвинувальний акт в кримінальному провадженні.

Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022 встановлено направлення до суду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0002674 після закінчення строків досудового розслідування і, як наслідок, особа, відносно якої було складено обвинувальний акт за обвинуваченням в заподіянні смерті дочки позивачів, до кримінальної відповідальності не притягнута саме з цієї підстави, що не є реабілітуючою його дії обставиною.

За таких обставин, враховуючи практику Верховного Суду, оскільки наданими позивачами письмовими доказами, які досліджені в судовому засіданні, встановлено, що за наслідком дій посадових осіб Вінницької окружної прокуратури допущено порушення кримінально-процесуального законодавства при направленні до суду обвинувального акту, в якому позивач ОСОБА_1 був визнаний потерпілим та цивільним позивачем, кримінальне провадження було закрито та обвинувачений зміг уникнути кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, позивачу, як потерпілому в даному кримінальному провадженні, завдано моральної шкоди неефективним кримінальним переслідуванням винної особи, що полягає в моральних стражданнях, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна в смерті його єдиної дочки особа уникла кримінальної відповідальності, необхідністю здійснювати захист своїх порушених прав в інших провадженнях, і на думку суду, визначена позивачем моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн відповідає вимогам розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди позивачці ОСОБА_2 , суд звертає увагу, що стороною позивачів не доведено, що вона була визнана потерпілою в даному кримінальному провадженні чи заявляла в ньому цивільний позов для захисту своїх порушених прав. Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022, потерпілим в даному кримінальному провадженні був визнаний лише ОСОБА_1 , та цивільного позову в межах кримінального провадження ОСОБА_2 до обвинуваченого також не заявляла.

Тобто в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 була учасником вищевказаного кримінального провадження, тому, на думку суду, надмірною тривалістю досудового розслідування та порушенням строків направлення до суду обвинувального акту в кримінальному провадженні, в якому вона участі не брала, їй не могло бути заподіяно моральної шкоди діями державних органів, а отримати сатисфакцію порушених прав внаслідок заподіяння протиправними діями винної особи смерті її дочки, за відсутності її інтересу до кримінального провадження, вона не позбавлена можливості шляхом пред`явлення відповідних вимог безпосередньо до обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого було закрито.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10-1 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Водночас, встановлюючи належний суб`єктний склад сторін у справі, суд також враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі № 910/23967/16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 в справі № 591/5911/17, від 07.10.2020 в справі № 646/1806/18, від 28.10.2020 в справі № 610/3221/19.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, як зазначено позивачем в змісті позовної заяви, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії посадових осіб якого, на думку позивача, призвели до завдання позивачу шкоди.

Отже, зважаючи на неналежне здійснення органами прокуратури досудового контролю за кримінальним провадженням, що призвело до неможливості підтримання державного обвинувачення в суді, та кримінальне провадження було закрите в зв`язку зі зверненням до суду прокурором Вінницької окружної прокуратури з обвинувальним актом після закінчення строку досудового розслідування, що є порушенням кримінального процесуального закону та встановлено рішенням суду, а саме ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2022, об`єктивних перешкод для дотримання прокурором встановлених строків направлення до суду обвинувального акту відповідачами не обгрунтовано та не доведено, завдана внаслідок цього ОСОБА_1 , як потерпілому та цивільному позивачу в кримінальному провадженні, моральна шкода підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню. Та за відсутності участі позивачки ОСОБА_2 в кримінальному провадженні, заявлені нею позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання про судові витрати зі сплати судового збору, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати їх за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Та оскільки позивачами не надано суду доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх суми, суд не вирішує питання їх розподілу.

Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 15, 23, 1167, 1174 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 82, 141, 247, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької окружної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 000, 00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької окружної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури відмовити в повному обсязі.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: Вінницька окружна прокуратура, місцезнаходження: пров. Цегельний, 8, м. Вінниця, поштовий індекс: 21011.

Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, поштовий індекс: 01014, .

Повний текст рішення складено 25.10.2024.

Суддя: