Справа № 204/2429/24
Провадження № 2/204/2000/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Карнаух В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В.; визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 09 січня 2024 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С.; зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 10 червня 2019 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений договір позики, шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США з зобов`язанням про повернення до 03 грудня 2019 року. 02 вересня 2019 року між позивачем та ОСОБА_7 був укладений договір позики, шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США з зобов`язанням про повернення до 10 вересня 2019 року. Позивачу ОСОБА_1 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вчасно виконати свої зобов`язання за зазначеними договорами позики не мав можливості у зв`язку з матеріальними труднощами. Розуміючи, що кредитори можуть звернутися до суду за стягненням заборгованості, та після чого на його майно державним виконавцем може бути здійснено звернення стягнення через прилюдні торги, позивач звернувся за допомогою до ОСОБА_4 з пропозицією тимчасово здійснити переоформлення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на її ім`я та після погашення зазначеної заборгованості відповідач ОСОБА_4 повинна була здійснити переоформлення зворотно на позивача. На дану пропозицію відповідач ОСОБА_4 погодилася. Так, 16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., за яким позивач продав, а відповідач ОСОБА_8 придбала вищезазначену квартиру. Відповідно до п. 5 зазначеного договору, продаж спірної квартири здійснений за 749 700,00 грн. 23 червня 2023 року позивачем за договором позики від 10.06.2019 року, який укладений з ОСОБА_6 , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США. 13 липня 2023 року позивачем за договором позики від 02.09.2019 року, який укладений з ОСОБА_7 , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США. Після цього, в липні 2023 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_4 з вимогою про переоформлення на його ім`я спірної квартири. ОСОБА_4 погодилася на переоформлення, однак постійно вигадувала будь-які обставини неможливості з`явитися до нотаріуса, а згодом взагалі перестала відповідати на телефоні зв`язки. На теперішній час позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 здійснила відчуження спірної квартири на користь своєї дочки - ОСОБА_5 , шляхом укладання договору дарування квартири, посвідченого 09 січня 2024 року державним нотаріусом Четвертою дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., з метою ухилення від домовленостей з позивачем, а саме переоформлення на його ім`я спірної квартири. Позивач зазначає, що укладені договір купівлі-продажу від 16.12.2019 року та договір дарування від 09.01.2024 року щодо спірної квартири є фіктивними, були укладені без мети настання реальних наслідків, а тому підлягають визнанню недійсними. Наполягав на тому, що жодних грошових коштів від відповідача ОСОБА_4 позивач не отримував, мети придбання квартири у ОСОБА_4 взагалі не було, фінансової спроможності на придбання спірної квартири ОСОБА_4 не мала. Відповідач ОСОБА_4 в спірній квартирі ніколи не мешкала та за комунальні послуги не сплачувала, за них завжди сплачував і сплачує позивач по справі. Також, позивачем в жовтні 2022 році був розпочатий ремонт, сплату вартості якого здійснював особисто позивач власними коштами. ОСОБА_4 жодного разу не висувала вимоги до позивача про звільнення спірної квартири, як і не зверталась до суду з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позивач ніколи не мав наміри продавати цю квартиру, він завжди бажав, що б це майно залишалося у його власності як родинна пам`ять про батьків та яке надалі він передасть своїм дітям. Про відсутність намірів, як користуватися квартирою, так і володіти нею, на переконання позивача, свідчить те, що ОСОБА_4 здійснила відчуження квартири шляхом укладення договору дарування на користь своєї дочки ОСОБА_5 . Новий власник ОСОБА_5 квартирою також не користується, комунальні послуги не сплачує, квартиру не утримує та будь-яких вимог до позивача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку не висуває. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

22 квітня 2024 року від представника відповідачів - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачі позовні вимоги не визнають та вважають їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідач ОСОБА_4 наполягає на тому, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою настання реальних наслідків укладання договору, про що свідчить аналіз самого договору. За відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру, договір є реальним, жодних фіктивних правочинів відповідач ОСОБА_4 з позивачем не укладала. Відповідач ОСОБА_4 просить суд критично оцінити посилання позивача на укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири з метою приховання майна, на яке може бути накладено арешт та реалізовано в рахунок погашення боргу, оскільки такі посилання позивача не знаходять жодного логічного пояснення, в такому разі незрозумілим є чому позивач залишив у своєму володінні інші квартири, власником яких він є. До того ж, вартість квартири, яку відповідач ОСОБА_4 придбала у позивача, зовсім не співпадає з сумою боргу, яку позивач ніби то винен. Відповідачі вважають дії позивача щодо звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування та реєстрації права власності за позивачем на спірну квартиру - зловживанням правом, оскільки договір купівлі-продажу квартири був вчинений без жодної мети приховати інші правочини, без жодних фіктивних намірів, з реальним настанням наслідків, за договір позивач отримав передбачену договором суму грошових коштів. Відповідач ОСОБА_4 уклала договір дарування квартири на користь відповідача ОСОБА_5 лише 09 січня 2024 року, і була більше чотирьох років законним власником квартири. Позивач посилається на той факт, що його не було виписано із квартири, при цьому не надає суду жодних доказів на підтвердження вищевказаної обставини. Довідкою № 3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не зареєстрований, а уповноваженим власником квартири є ОСОБА_5 . Зазначила, що припущення позивача з приводу фіктивності договору дарування без конкретної законом визначеної підстави визнання такого договору недійним не може мати жодних юридичних наслідків, а тим паче не може бути підставою для визнання договору недійсним. Договір дарування не мав і не має жодних ознак фіктивності. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Також, 22 квітня 2024 року від представника відповідачів - ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання, в якому вона просила застосувати у вказаній справі строк позовної давності та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що право позивача на звернення до суду з даним позовом виникло з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу, тобто з 16 грудня 2019 року, а тому звернувшись до суду з даним позовом 14 березня 2024 року позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Позивач та його представник - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідачів - ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що відповідачі позовні вимоги не визнають, та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Також, просила застосувати у вказаній справі строк позовної давності. В судовому засіданні 14 серпня 2024 року відповідач ОСОБА_4 додатково пояснювала що позивача ОСОБА_1 вона знає, він є знайомим її дочки ОСОБА_5 . Вони з дочкою та онуком проживають у трикімнатній квартирі на ж/м Сонячний у м. Дніпрі. Вона дійсно укладала з позивачем спірний договір купівлі-продажу квартири. Перед придбанням квартири вона була в ній один раз. Розрахунок з позивачем за квартиру проводився в національній валюті України в гривні. На теперішній час вона вже на пенсії, на квартиру вона відкладала гроші все життя, оскільки проживання спільно в одній квартирі всією сім`єю вважає недоцільним. У 2024 році вона вирішила подарувати спірну квартиру дочці, у зв`язку з чим було укладено договір дарування квартири.

Допитана в судовому засіданні 24 липня 2024 року в якості свідка ОСОБА_9 суду повідомила, що позивач ОСОБА_1 є її рідним братом. Квартира АДРЕСА_2 є квартирою їх сім`ї, була приватизована батьками. Вони з позивачем домовились, що квартира буде оформлена на брата, однак фактично вона має на цю квартиру права як спадкоємець, тому всі питання щодо квартири вони фактично вирішували разом. З даної квартири вона виписалась з метою отримання нею іншої квартири. Наміру продавати квартиру у них з братом не було, навпаки, вони хотіли зберегти цю квартиру, як пам`ять про рідних. Їй відомо, що позивач взяв грошові кошти в борг, однак повернути не зміг, після чого брату почали натякати, щоб він переписав квартиру в рахунок заборгованості. Оскільки позивач був знайомий з відповідачем ОСОБА_5 , остання запропонувала фіктивно переоформити квартиру на матір - ОСОБА_4 , з метою збереження майна від кредиторів. Про укладення позивачем з відповідачем договору купівлі-продажу квартири їй нічого відомо не було, брат приховав це від неї. Про укладення даного договору їй стало відомо лише у 2023 році, у зв`язку з чим вони з позивачем сильно посварились. Потім вона запропонувала брату свою допомогу з виплатою боргів та з поверненням квартири. Для виплати боргів вона особисто надала братові 25 000,00 доларів США, ще 10 000,00 доларів США брат взяв зі свого бізнесу. Щодо квартири, то брат завжди заспокоював її, казав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повернуть йому квартиру, оскільки є порядними людьми. Однак, в кінці 2023 року ОСОБА_1 зрозумів, що квартиру йому ніхто не поверне. Далі позивач дізнався, що квартира подарована на підставі договору дарування, та після цього звернувся до суду з даним позовом. Після вибуху на Південному машинобудівному заводі у 2022 році спірна квартира постраждала, а тому брат почав займатись ремонтом квартири: замінював вікна, які вибило, зробив великий балкон, замінив вхідні двері. Позивач після переоформлення квартири завжди сплачував за квартиру комунальні послуги. Позивач завжди допомагав ОСОБА_5 . З моменту укладення у 2019 році спірного договору купівлі-продажу квартири вона у цій квартирі була приблизно 4 рази з особистих питань, в присутності позивача. У травні 2024 року, коли відповідачі намагались потрапити до квартири, ламаючи двері, вони з братом приїхали та побачили, як відкривають вхідні двері та замінюють серцевину замка. Після цього, ОСОБА_5 , в перший раз потрапивши до цієї квартири, почала знімати квартиру з середини.

Допитаний в судовому засіданні 24 липня 2024 року в якості свідка ОСОБА_10 суду повідомив, що позивач ОСОБА_1 є його знайомим, вони знайомі приблизно вісім років. За замовленням позивача він проводив ремонті роботи. Вперше у квартирі по вул. Робочій він був влітку 2022 року, ОСОБА_1 попросив його відремонтувати замок. У тій квартирі він робив ремонт: замінив вхідні двері та вікна, робив підлогу та сантехніку. Дзвонив йому та розраховувався з ним завжди ОСОБА_1 . Матеріали для ремонту купував також ОСОБА_1 за його порадами. У квартирі були речі ОСОБА_1 та батьків останнього. На прохання ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_11 , яка розташована на ж/м Сонячний, він також проводив ремонтні роботи, за роботу йому платив ОСОБА_1 , за гроші ОСОБА_1 він купував у ту квартиру сушарку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_3 , позивач ОСОБА_1 є її сусідом. В цій квартирі вона проживає з 1984 року, коли почала там проживати, то родина Забігайло вже проживала в квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 проживав в квартирі постійно, перестав там проживати приблизно перед початком війни, а після цього лише час від часу приходив до квартири. Приблизно два місяці тому вона побачила дівчину та чоловіка, які за допомогою інструментів намагались відчинити вхідні двері в квартиру АДРЕСА_4 . На її запитання дівчина повідомила їй, що є власником квартири. Після цього вона зателефонувала ОСОБА_1 та спитала чи продавав той квартиру, на що ОСОБА_1 повідомив їй, що квартиру не продавав. Нікого, окрім ОСОБА_1 та його сестри, вона в квартирі АДРЕСА_2 не бачила.

Допитаний в судовому засіданні 14 серпня 2024 року в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснив, що він проживає у квартирі АДРЕСА_5 , позивач ОСОБА_1 є його знайомим. Вони з дружиною у 2013 році придбали квартиру на другому поверсі будинку АДРЕСА_6 , після чого через пару місяців він познайомився з ОСОБА_1 , квартира якого розташована на третьому поверсі, над його квартирою. 15 липня 2022 року він допомагав ОСОБА_1 з заміною вікон у квартирі, які були пошкоджені в результаті вибухів недалеко від будинку. Також ОСОБА_1 замінив і вхідні двері. Наприкінці 2022 на початку 2023 року вони з ОСОБА_1 сумісно ремонтували їх балкони. У період з 2019 року по 2022 року у квартирі здійснювався ремонт. Останній раз ОСОБА_1 він бачив у травні 2024 року біля квартири, тоді він попередив позивача про те, що якась невідома жінка та чоловік намагались потрапити в квартиру, також біля квартири була поліція. Позивач завжди казав йому, що хоче відремонтувати батьківську квартиру. Відповідачів він ніколи не бачив, про договір купівлі-продажу квартири йому нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні 14 серпня 2024 року в якості свідка ОСОБА_14 суду повідомив, що він знайомий з ОСОБА_1 з 2007 року. Йому відомо, що квартира по АДРЕСА_7 належала батькам ОСОБА_1 . В цій квартирі він бував, оскільки на замовлення ОСОБА_1 робив проект для ремонту даної квартири. Коли він вперше був у даній квартирі, стан квартири виглядав так, наче в ній ніхто не проживає, меблі були старі. Проектування квартири він робив у 2022 році на підставі укладеного між ними договору. Будівельні та комунікаційні роботи в квартирі ОСОБА_1 розпочав ще до початку його роботи над проектуванням квартири. По завершенню проектування готовий проект він віддав ОСОБА_1 , який оплатив йому за виконану роботу. Згодом позивач повідомив йому, що на деякий час зупиняє ремонтні роботи в квартирі, оскільки відбулась якась ситуація, пов`язана з квартирою. Останній раз у квартирі по вул. Робочій він був наприкінці 2022 на початку 2023 року. Відповідача він бачив та бував у неї вдома, у квартирі на ж/м Сонячний, де також робив дизайн-проект дитячої кімнати. Цю його роботу також оплачував ОСОБА_1 , а з ОСОБА_5 він узгоджував всі деталі.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 : 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 червня 1994 року Виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням (наказом) від 06 червня 1994 року № 5054, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 88п-16; 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-655, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 324п-2; 1/3 частина на підставі договору дарування часини квартири, посвідченого 20 березня 1997 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-657, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 324п-2.

16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 596, згідно з яким ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_4 нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв.м., житловою площею 47,1 кв.м., а ОСОБА_4 приймає вказане нерухоме майно у власність та сплачує за нього обговорену цим договором грошову суму (т. 1 а.с. 12-13).

У пункті 5 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року зазначено, що продаж зазначеного нерухомого майна вчиняється між сторонами за 749 700,00 грн.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 під час розгляду справи визнавали, що дійсно підписували вищевказаний договір купівлі-продажу квартири, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи.

Звертаючись у березні 2024 року до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив вищевказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, вчинений лише для виду та без наміру створення правових наслідків, з метою приховання належного йому нерухомого майна від позикодавців та неможливості у зв`язку з цим подальшого звернення стягнення на це майно органами виконавчої служби, ОСОБА_1 від ОСОБА_4 жодних грошових коштів на виконання договору не отримував, наміру придбавати квартиру ОСОБА_4 не мала, у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_4 ніколи не проживала, за комунальні послуги не сплачувала, у квартирі після укладення цього договору проживав саме позивач, робив у квартирі ремонт та сплачував комунальні послуги. При цьому наполягав на тому, що викладене є порушенням вимог частини 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Так, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частиною 1 статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. При цьому, у частині 1 вказаної статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а у частині 5 цієї статті закріплено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Як вже було зазначено вище, у позовній заяві позивач наполягав на тому, що укласти договір купівлі-продажу квартири він був вимушений, а дійсною метою укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири було приховування належного йому нерухомого майна від позикодавців для уникнення подальшого звернення стягнення на це майно органами виконавчої служби.

З цього приводу суд зазначає, що дійсно, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом або послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша.

При цьому, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

В такому випадку доказуванню підлягає та обставина, що сторони оспорюваного договору вжили своє право «на зло» та що цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу квартири) використовувався для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, обов`язок доказування вчинення фіктивного правочину покладений саме на позивача по справі, який в даному випадку повинен довести, зокрема, що укладаючи договір, обидві сторони діяли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також, що цей договір був направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. В свою чергу, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири заборгованості за договорами позики, стороною позивача було надано розписку від 10 червня 2019 року та розписку від 02 вересня 2019 року. У розписці ОСОБА_1 від 10 червня 2019 року зазначено, що він отримав у позику від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 03 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 22). У розписці від ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року зазначено, що він отримав у позику від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 10 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 24).

Однак, проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом обставини в їх сукупності, суд вважає, що стороною позивача під час розгляду справи не доведено, що він був вимушений укласти з відповідачем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 органами виконавчої служби.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 не є єдиним майном позивача. Окрім квартири АДРЕСА_2 , на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, тобто станом на 16 грудня 2019 року, за позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності ще на три квартири, а саме: на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 40,3 кв.м.; на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 44,1 кв.м.; на квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 41,9 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 квітня 2024 року, номер витягу 968 (т. 1 а.с. 129-131) та номер витягу 702 (т. 1 а.с. 132-133).

Однак, інші вищезазначені три квартири ОСОБА_1 не відчужив та ці квартири залишаються у власності позивача і до теперішнього часу.

Тобто, у позивача у власності, як на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, так і до теперішнього часу, було наявне інше нерухоме майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед позикодавцями, на яке можливо б було звернути стягнення у випадку пред`явлення позикодавцями вимог до позивача, та якого вочевидь було б достатньо для задоволення вимог позикодавців.

Отже, враховуючи, що позивач продав лише одну спірну квартиру з чотирьох належних йому на праві власності квартир, та у позивача у власності залишалось майно, на яке б можливо було звернути стягнення у випадку пред`явлення позикодавцями вимог до позивача, суд вважає не доведеними твердженнями позивача про те, що він був вимушений укласти спірний договір купівлі-продажу квартири для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на майно органами виконавчої служби.

Більш того, судом під час розгляду справи не встановлено передумов та загрози для позивача втратити у зв`язку з наявністю заборгованості за договорами позики саме квартиру АДРЕСА_2 , оскільки позикодавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ні станом на 16 грудня 2019 року, ні в подальшому, взагалі не звертались до суду з позовами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, а тому не виникли і підстави для звернення органами виконавчої служби стягнення на майно позивача. У 2023 році ОСОБА_1 заборгованість за вищезазначеними договорами позики погасив, на підтвердження чого надав розписку ОСОБА_6 від 23 червня 2023 року (т. 1 а.с. 23) та розписку ОСОБА_7 від 13 липня 2023 року (т. 1 а.с. 25).

Враховуючи викладене, оскільки спірна квартира не є єдиним майном позивача, на яке можливо б було звернути стягнення для задоволення вимог позикодавців та якого було б достатньо для задоволення вимог позикодавців, а також беручи до уваги, що позикодавці взагалі не звертались до суду з позовами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та правових підстав для звернення стягнення на майно позивача на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири не існувало, то суд оцінює критично та не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що позивач був вимушений укласти з відповідачем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на спірну квартиру.

Таким чином судом встановлено, що позивачем не доведено того факту, що укладаючи 16 грудня 2019 року з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, він діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення позикодавцями на його майно як боржника, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином.

Крім того, відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

Але, в порушення ст.ст. 13, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року є фіктивним.

Більш того, підписуючи оспорюваний договір, у пункті 15 договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтвердили, що, серед іншого: однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені у ньому, таким чином він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним.

Позивач та його представник посилались на те, що в дійсності позивач не мав наміру відчужувати належне йому спірне нерухоме майно, після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири він продовжував проживати та бути зареєстрованим у вказаній квартирі, а також сплачував комунальні послуги та робив у квартирі ремонт, на підтвердження чого надав копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 26-42), та акти про постійне користування квартирою від 02 квітня 2024 року (т. 1 а.с. 156, 157, 158) скріншоти з переписки між ним та виконавцями ремонтних робіт (т. 1 а.с. 52-85).

Разом з цим, відповідач ОСОБА_4 та її представник наполягали на тому, що відповідач ОСОБА_4 бажала досягти правового результату саме щодо купівлі-продажу квартири та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, у ОСОБА_4 не було.

При цьому, суд звертає увагу, що правочин не може бути фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату.

Стороною позивача не доведено, що договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали лише формально, та, що в дійсності ОСОБА_4 не мала наміру на настання реальних правових наслідків за спірним договором купівлі-продажу квартири. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень стороною позивача суду не надано.

Доказів того, що обидві сторони оспорюваного правочину діяли свідомо, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, без наміру настання правових наслідків за договором купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, матеріали справи не містять.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що наявності наміру однієї сторони на укладення фіктивної угоди, недостатньо. Обов`язковою умовою для визнання правочину фіктивним є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір не здійснювати дії, спрямовані на настання правових наслідків обумовлених договором.

Твердження сторони позивача про те, що грошові кошти за продаж квартири відповідачем позивачу не передавались, стороною позивача не доведені. Навпаки, у пункті 6 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, зазначено, що підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продане нерухоме майно та свідчить про відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру з боку продавця.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт проживання позивача у квартирі АДРЕСА_2 після укладення договору не може свідчити про те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року сторони не мали наміру на настання реальних правових наслідків за цим договором, оскільки, як було встановлено судом з пояснень сторін та показань допитаних під час розгляду справи свідків, позивач ОСОБА_1 та дочка відповідача ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 перебували між собою в дружніх стосунках, та крім того, як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи копій квитанції (т. 1 а.с. 43-51) позивач у період з листопада 2018 року по червень 2023 року включно періодично здійснював на рахунок ОСОБА_5 перекази грошових коштів. Саме наявність добрих дружніх відносин між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 , що визнавалося всіма сторонами справи, на переконання суду свідчить про дозвіл на можливість подальшого проживання позивача у спірній квартирі та догляду за нею, навіть після укладення оспорюваного договору.

Щодо сплати позивачем житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 слід зазначити, що більшість наданих позивачем на підтвердження цього квитанцій датовані періодом з січня 2019 року по березень 2021 року, тобто періодом, у який, як зазначав сам позивач, він проживав у даній квартирі та користувався нею, а отже сплачував за дану квартиру житлово-комунальні послуги. Інші ж квитанції про оплату житлово-комунальних послуг датовані періодом з вересня 2023 року по лютий 2024 року, тобто періодом, в який дружні відносини між позивачем та відповідачами зіпсувались та перед зверненням позивача до суду з даним позовом. Таким чином, викладене не може свідчити про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним.

Щодо тверджень сторони позивача про те, що він робив у квартирі АДРЕСА_2 , то суд зазначає, що такі дії позивача також не свідчать про те, що оспорюваний правочин (договір купівлі-продажу квартири) був вчинений лише для виду, без настання правових наслідків за оспорюваним договором, оскільки, як пояснювали допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , що не заперечував і позивач, ремонт ОСОБА_1 робив не лише у спірній квартирі АДРЕСА_2 , а і у квартирі відповідачів, яка розташована на ж/м Сонячний у м. Дніпрі, тобто регулярно надавав родині ОСОБА_11 матеріальну допомогу.

Також, суд оцінює критично та не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що відповідачі не вживали заходів щодо зняття позивача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такі твердження позивача спростовуються довідкою № 3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 квітня 2024 року, виданою Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_5 (незареєстрований власник), зареєстрованих 0 осіб (т. 1 а.с. 134).

Факт проживання, сплати комунальних послуг та здійснення ремонтних робіт позивачем у спірній квартирі після її продажу не може свідчити про фіктивність укладеного договору купівлі-продажу квартири, оскільки існування наведених обставини пов`язане з наявністю у учасників справи на той час добрих та дружніх стосунків, в яких позивач регулярно надавав матеріальну допомогу відповідачу ОСОБА_5 , і тому за згодою власника квартири ( ОСОБА_4 ) міг проживати у ній та користуватися нею.

Таким чином, всі доводи позивача в обгрунтування заявлених позовних вимог є недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, ґрунтуються на припущеннях, та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами справи.

Отже, позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року сторони уклали лише формально, для виду, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Враховуючи все вищевикладене вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 596, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про дійсність вказаного правочину.

На підставі викладеного, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та виключно на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Законом випадках, та враховуючи, що позивачем не доведено, що сторони уклали договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання даного договору купівлі-продажу квартири недійсним не має, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого 09 січня 2024 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 09 січня 2024 року між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_5 як обдаровуванню було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-64, згідно з яким ОСОБА_4 передала у власність своїй дочці ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 18-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

На теперішній час право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 , номер запису про право власності 53239810, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 368233767 від 03 березня 2024 року (т. 1 а.с. 20-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Оскільки ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 та мала право володіти та розпоряджатись нею на власний розсуд, в тому числі і подарувати її будь-кому за власним бажанням, з урахуванням того, що під час розгляду даної справи судом не було встановлено правових підстав для визнання недійсним правочину, на підставі якого ОСОБА_4 набула право власності на цю квартиру, а також беручи до уваги, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 09 січня 2024 року є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд приходить до переконливого висновку що у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Щодо позовних вимог про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , то позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Щодо заяви представника відповідачів ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 саме у зв`язку з їх недоведеністю, відсутні і підстави для застосування строку позовної давності.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 256, 257, 267, 317, 319, 655, 656, 717, 718 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 25 жовтня 2024 року.

Суддя Д.Л. Черкез