ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 204/8935/22

провадження № 61-7194св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Гейко Валерій Іванович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та постановуДніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. і виходив з наступного.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу

Аршава І. О., Подгорний С. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О. О., про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є власником 1/3 частки квартири за адресою: кв. АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 1998 року, виданого ВАТ «ДМЗ».Зареєстрований за указаною адресою з 25 січня 1982 року.

3. Інші 2/3 частки зазначеної квартири належали ОСОБА_4 : 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 1998 року, виданого ВАТ «ДМЗ»; 1/3 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, після померлої дружини ОСОБА_5 .

4. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

5. Зазначав, що він, як спадкоємець першої черги після смерті батька

ОСОБА_4 спадщину прийняв у встановленому законом строк відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України. Проте, у зв`язку з відсутністю коштів на час смерті батька, не зареєстрував право власності на 2/3 частини нерухомого майна.

6. У жовтні 2022 року він звернувся до адвоката для надання правової допомоги щодо оформлення спадщини, однак в ході перевірки документів йому стало відомо, що квартира вибула з його володіння поза його волею. Так, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58219496, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 196, виданого 19 травня 2021 року, зареєстрував право власності на спірну квартиру на невідому особу - ОСОБА_3 . Після цього, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 59061258, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О. О. на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1132, від 02 липня 2021 року, зареєструвала право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . Номер запису про право власності/довірчої власності: 42783479.

7. Посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 не було укладено жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, а спірна квартира підлягає поверненню йому, як дійсному власнику, на підставі статті 388 ЦК України.

8. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь квартиру, розташовану за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири за указаною адресою в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стислий виклад позиції відповідачки

9. ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на добросовісність своїх дій при набутті права власності на спірну квартиру. Зазначала, що придбала її за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, нотаріус перевірила реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем ОСОБА_3 та встановила відсутність в державному реєстрі відомостей про права інших осіб на це нерухоме майно або їх обтяжень. Зауважувала, що у спірній квартирі не було зареєстровано місце проживання інших осіб. Крім того, після купівлі квартири вона провела у ній капітальний ремонт, погасила заборгованість за комунальні послуги та відновила водо-, газо-, електро-, теплопостачання, за власні кошти на загальну суму 366 206,91 грн, що складає майже 88 % від сплачених грошових коштів при її придбанні за договором купівлі-продажу.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

10. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

11. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

12. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

14. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача та його померлого батька поза їх волею, на підставі нікчемного правочину, належним способом захисту прав законного власника майна є вимога про його витребування з чужого незаконного володіння. Договір купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року не укладався та нотаріально не посвідчувався. Факт добросовісності відповідачки, як набувача спірного майна, а також понесення нею витрат на ремонт майна не може бути законною підставою для відмови у задоволенні позову, проте не позбавляє відповідачку права заявити окремо вимоги до винної особи про відшкодування завданої їй шкоди.

15. Крім того, враховуючи, що позивач фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, однак не має можливості отримати правоустановчі документи у встановленому законом порядку з незалежних від нього причин, обґрунтованими є також вимоги про визнання за ним права власності на 2/3 частини спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції

16. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого

2024 року залишено без змін.

17. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на факт незаконного вибуття майна з володіння позивача та його померлого батька, поза їх волею. Зазначено, що встановлений статтею 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності відповідачки, яка в свою чергу не позбавлена права заявити окремо вимоги до винної особи про відшкодування завданої їй шкоди.

Узагальнені доводи касаційної скарги

18. 17 травня2024 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Гейко В. І., через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, ухвалити нове судове рішення, яким

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

19. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц,

від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, від 12 лютого 2019 року

у справі № 906/142/18, від04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від

23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17, від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 16 листопада 2021 рокуу справі

№ 904/2104/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, від 14 грудня 2022 року у справі

№ 461/12525/15-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 826/25204/15, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 390/34/17, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц,

у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 рокуу справі № 910/8763/17,

від 07 лютого 2018 року у справі № 910/5444/17, від 29 серпня 2018 рокуу справі № 909/105/15, від 29 серпня 2018 року у справі №910/23428/17, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 27 лютого 2019 року у справі

№ 471/601/17-ц, від 27 лютого 2019 рокуу справі № 922/1163/18, від 22 травня 2019 рокуу справі № 234/3341/15-ц, від 15 липня 2019 рокуу справі № 235/499/17, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16, від 10 березня 2020 року у справі №910/24075/16, від 08 квітня 2020 року у справі №761/310/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17, від 20 травня

2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 02 липня 2020 рокуу справі

№ 910/4932/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, від 28 жовтня 2020 рокуу справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19,

від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від31 березня 2021 року

у справі № 640/21611/19, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від

29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20, від 04 серпня 2021 рокуу справі

№ 185/446/18, від 14 вересня 2021 рокуу справі № 910/14452/20, від 11 листопада 2021 рокуу справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 19 січня 2022 рокуу справі

№ 346/4152/20, від 19 січня 2022 рокуу справі № 922/1246/21, від 14 квітня

2022 року у справі № 308/9708/19, від 08 червня 2022 року у справі №910/9397/20, від 16 червня 2022 року у справі №308/8837/17, від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 06 липня 2022 року у справі № 757/24489/20-ц, від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц, від 28 вересня 2022 року у справі

№ 904/3614/20, від 19 жовтня 2022 рокуу справі № 398/1739/15, від 22 грудня 2022 рокуу справі № 910/2116/21 (910/12050/21), від 09 січня 2023 рокуу справі № 752/9590/16, від 15 березня 2023 рокуу справі №621/2155/20, від 22 березня 2023 рокуу справі № 592/12956/21, від 27 квітня 2023 рокуу справі

№ 161/11436/21, від 10 травня 2023 рокуу справі № 405/1117/20, від 15 листопада 2023 рокуу справі № 291/1352/20, від 07 грудня 2023 рокуу справі № 205/8555/18, від 24 січня 2024 року у справі № 379/818/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини на підставі недопустимих доказів. Крім того, суди попередніх інстанційприйняли рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, - ОСОБА_6 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги на правові підстави для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок України, визнання договору неукладеним чи недійсним. Зауважує, що договір купівлі-продажу від 23 червня 2010 року був вчинений у письмовій, нотаріально посвідченій формі (на спеціальному нотаріальному бланку), сторонами погоджено усі його істотні умови, а в матеріалах нотаріальної справи наявний оригінал такого договору, однак його судова комплексна експертиза (експертиза документів та почеркознавча) не проводилася. Докази наявності у сторін договору намірів порушити публічний порядок не встановлено, вироку суду щодо незаконного заволодіння майном не надано.

21. Відповідачка вважає суперечливими висновки судів попередніх інстанцій щодо одночасного застосування правових конструкцій не укладеного, нікчемного договору та договору, який порушує публічний порядок. Акцентує увагу на неспростуванні належними і допустимими доказами презумпції правомірності правочину.

22. Акцентує увагу на добросовісності набуття нею права власності на спірну квартиру, відсутності у державному реєстрі будь-яких відомостей про існування прав чи обтяжень спірної квартири, у тому числі реєстрації у ній місця проживання інших осіб. Витребування у неї, як добросовісної набувачки майна, яка придбала його за оплатним договором, провела ремонт, погасила заборгованість за комунальні послуги та відновлення водо-, газо-, електро- та теплопостачання, свідчить про покладення на неї державою індивідуального і надмірного тягаря, що суперечить вимозі справедливо балансу, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання оскаржених судових рішень призведе до надмірного фінансового тягаря для неї.

23. Посилається також на не урахування судами попередніх інстанцій недобросовісності дій позивача, який будучи зареєстрованим у спірному майна та проживаючи у ньому, не успадкував його частку після смерті своєї матері. Докази, які підтверджують факт реєстрації позивача у спірній квартирі, містять суперечливі дані (рік реєстрації, витяг з паспорта є недійсним) та не є достатніми для висновку про постійне проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі на час смерті своєї матері та батька. Водночас заява позивача про прийняття спадщини подана з пропуском шестимісячного строку. Вважає, що факт звернення позивача до суду з позовом про витребування квартири після спливу 13 років з дня укладення договору відчуження спірного нерухомого майна та отримання грошових коштів свідчить про недобросовісність його поведінки.

24. Зазначає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у нього станом на 02 липня 2021 року порушеного права на 100 % спірної квартири.

25. Крім того, зауважує, що оскільки спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності її та її чоловіка, не залучення до участі у справі останнього є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

26. Вважає, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення на підставі недопустимих доказів (копії документів, не завірені у встановленому законом порядку, на підставі необґрунтованих клопотань про витребування доказів), з порушенням принципу процесуальної рівності та критеріїв оцінки доказів.

27. Додатково заявляє клопотання про стягнення на її користь судових витрат, понесених у судах апеляційної та касаційної інстанцій (суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, у розмірі 40 000,00 грн). Зауважує, що докази розміру остаточно понесених витрат будуть надані відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28. Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 204/8935/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

29. 12 червня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

30. Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1998 року, виданого ВАТ «ДМЗ», квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної часткової власності ОСОБА_1 - 1/3 частина квартири, його померлому батьку ОСОБА_7 - 1/3 частина та померлій матері ОСОБА_5 - 1/3 частина квартири. Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 спадщину у вигляді 1/3 частини вищезазначеної квартири отримав її чоловік ОСОБА_4 .

32. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на належні йому 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

33. 03 квітня 2015 року за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про видачу свідоцтва про право на спадщину, була заведена спадкова справа

№ 10/2015.

34. У жовтні 2022 року ОСОБА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2021 року, реєстраційний номер 1132, є відповідачка ОСОБА_2 .

35. Вказаний договір купівлі-продажу укладено між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), він посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьким О. О., реєстраційний номер 1132 від 02 липня 2021 року. На підставі зазначеного договору до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено запис № 59061258 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

36. Згідно з пунктом 1.3 указаного договору, квартира за адресою:

АДРЕСА_2 , належить продавцю

ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19 травня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., за реєстровим номером 196 та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 травня 2021 року, номер запису про право власності 42021208.

37. З матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, яка була витребувана на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року, вбачається, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. 19 травня 2021 року посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

38. Згідно з текстом указаного договору продавець ОСОБА_9 зобов`язується передати квартиру у власність покупцю, а покупець

ОСОБА_3 зобов`язується прийняти квартиру за адресою:

кв. АДРЕСА_1 і сплатити за неї обговорену грошову суму у розмірі 536 800,00 грн. Пунктом 1.3 цього договору передбачено, що квартира, що відчужується, належить продавцю на підставі договору

купівлі-продажу квартири, посвідченого 23 червня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М.

39. Згідно з договором купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня

2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. за реєстрованим номером 1372, продавці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зобов`язуються передати квартиру за адресою:

кв. АДРЕСА_1 , у власність покупцю, а покупець ОСОБА_9 зобов`язується прийняти і сплатити за неї обговорену грошову суму у розмірі 85 095,65 грн. Договір не має штампу реєстрації в КП ДМБТІ, а також до нього не було долучено витягу КП ДМБТІ про реєстрацію права власності за цим договором, у встановленому законом порядку, який діяв на час оформлення договору.

40. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 19 травня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало позивачу - ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини квартири та померлому батьку позивача ОСОБА_4 в розмірі 2/3 частини.

41. На виконання ухвали суду від 01 серпня 2023 року про витребування доказів, а саме: договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня

2010 року, Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області

05 жовтня 2023 року направлено повідомлення про неможливість виконання ухвали суду у зв`язку з наступним. На підставі наказу ГУ юстиції в Дніпропетровській області № 445/7 від 10 грудня 2014 року нотаріальні документи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. експертною комісією ГУ юстиції в Дніпропетровській області були передані на зберігання до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, згідно з актом про вилучення справ приватного нотаріуса для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 25 грудня 2014 року. Згідно з реєстром для реєстрації нотаріальних дій справ приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. за 2010-й рік, індекс справи № 02-33, том 1, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, за 23 червня 2010 року запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири відсутній; за 23 червня 2010 року в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, том 1, зареєстровано 13 нотаріальних дій з № 946 по № 960; у справі індекс № 02-03 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. за 2010-й рік, том 3 за період з 15 червня 2010 року по 30 червня 2010 року, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, примірник договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року по реєстру за № 1372, відсутній. Згідно з Реєстром для реєстрації нотаріальних дій за 2010-й рік приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. за 2010-й рік, індекс справи № 02-33, том 2, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, за реєстровим № 1372 від 02 серпня 2010 року було зареєстровано іншу нотаріальну дію від іншої особи.

42. Також дані обставини підтвердила особисто у судовому засіданні державний нотаріус Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Толонарь І. В., надавши на огляд суду оригінал Реєстру для реєстрації нотаріальних дій справ приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за 23 червня 2010 року та 02 серпня 2010 року, з якого було встановлено, що в реєстраційній книзі запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2010 року № 1372 відсутній, а за реєстровим № 1372 від 02 серпня 2010 року було зареєстровано іншу нотаріальну дію від іншої особи.

Позиція Верховного Суду

43. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

44. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

45. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

46. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

47. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

48. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

49. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

50. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

51. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

52. Спірні правовідносини стосуються захисту прав позивача на належне йому майно, у тому числі спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та було незаконно відчужене на користь інших осіб за договорами купівлі-продажу.

53. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

54. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

55. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

56. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

57. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

58. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

59. Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

60. Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

61. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

62. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

63. Згідно з частинами третьою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

64. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

65. Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірна квартира перебувала у власності ОСОБА_1 та членів його сім`ї - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах (свідоцтво про право власності на житло

від 13 серпня 1998 року). Частка у праві власності, яка належала ОСОБА_5 , після її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була успадкована її чоловіком ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2010 року).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були зареєстровані у спірній квартирі з 30 травня

1972 року та з 25 січня 1989 року відповідно (довідка КП «Міські комунальні платежі» від 03 квітня 2015 року № 6798). Спадкова справа після смерті

ОСОБА_4 відкрита за заявою ОСОБА_1 , який посилався на фактичне прийняття спадщини, з огляду на те, що був зареєстрований з померлим у спірній квартирі на день його смерті.

66. Встановивши, що позивач є сином ОСОБА_4 , якому належали на праві власності 2/3 частини спірної квартири та з яким він проживав на час відкриття спадщини, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину з незалежних від нього підстав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

67. В контексті доводів касаційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності належних, допустимих та достатніх доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті його батька ОСОБА_4 , колегія суддів зауважує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватися належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

68. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

69. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

70. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

71. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

72. Судами попередніх інстанцій надано обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам належності спадкодавцю ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а також доказам фактичного прийняття позивачем спадщини після смерті батька.

73. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

74. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

75. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно з чужого незаконного володіння, а з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, також і від його добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 395/838/20).

76. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

77. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

78. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

79. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

80. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

81. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18).

82. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про захист його права на спірну квартиру стала перереєстрація на користь третіх права власності, як належної ОСОБА_1 у порядку приватизації державного житлового фонду, так належної на праві власності у порядку спадкування після смерті свого батька частки у квартирі. Так, з витребуваних судом документів вбачається, що підставою для перереєстрації права власності на спірну квартиру стали три договори купівлі-продажу: від 23 червня 2010 року - укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (реєстровий № 1372); від 19 травня 2021 року - укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (реєстровий № 196); від 02 липня 2021 року - укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (реєстровий № 1132).

83. Судами об`єктивно встановлено, що договір купівлі-продажу від 23 червня 2010 року, який нібито укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. (реєстровий № 1372), не був зареєстрований у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, його примірник відсутній у Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, де зберігаються нотаріальні документи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. Більш того, в указаний день приватним нотаріусом вчинялись нотаріальні дії з № 946 по № 960, а за реєстровим № 1372 міститься запис від 02 серпня 2010 року щодо іншої нотаріальної дії від іншої особи.

84. За приписами частин першої-третьої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

85. Статтею 657 ЦК України, визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

86. Згідно з частиною першою статті 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

87. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

88. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

89. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

90. З огляду на наявні у матеріалах справи докази відсутності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня 2010 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов загалом правильного висновку про те, що він є нікчемним, а тому не породжує будь-яких правових наслідків для його сторін.

91. Встановивши, що спірна квартира була незаконно відчужена після смерті ОСОБА_4 на користь інших осіб, з урахуванням того, що позивач був власником 1/3 частини та після смерті її іншого власника - ОСОБА_4 , прийняв спадщину у вигляді іншої 2/3 частин квартири, загалом обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для її витребування на користь ОСОБА_1 від кінцевого набувача.

92. Посилання заявниці на порушення її прав, як добросовісного набувача, були належним чином оцінені судами попередніх інстанцій. Так судами правильно ураховано обставини відчуження спірної квартири, а саме нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня 2010 року, що свідчить про те, що він не створив юридичних наслідків для його сторін та права подальшого відчуження спірної квартири.

93. Колегія суддів додатково звертає увагу на відсутність відомостей про виконання договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року, зокрема реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_9 , а також на укладення двох договорів купівлі-продажу протягом півтора місяця (травень-липень 2021 року) і ціну квартири, визначену у договорах.

94. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 викладено висновок, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця.

95. З урахуванням встановлених обставин та беручи до уваги те, що

ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі оплатного цивільно-правового договору, витребування зазначеної квартири на користь позивача, як його законного власника, сприятиме забезпеченню «справедливого балансу» між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Відповідачка не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, або до власника - щодо відшкодування витрат на поліпшення й утримання майна на підставі статті 390 ЦК України.

96. Верховний Суд вважає, що за обставин цієї справи витребування спірної квартири у відповідачки не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном з метою задоволення вимог позивача визнається законним заходом, який ставить за мету як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у державі суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав власності на нерухоме майно, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.

97. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів, в основному зводяться до переоцінки доказів.

98. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

99. Посилання касаційної скарги ОСОБА_2 , як на самостійну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , на незалучення до участі у справі її чоловіка не заслуговують на увагу. З огляду на укладення договору купівлі-продажу від 02 липня 2021 року саме ОСОБА_2 , встановлення судами попередніх інстанцій добросовісності набуття нею майна, яке незаконно вибуло з володіння позивача, поза його волею, що є підставою для реалізації нею свого права на відшкодування завданих їй збитків і витрат, не залучення до участі у справі її чоловіка не вплинуло на правильність вирішення судами попередніх інстанцій спору по суті. Правова конструкція спільності права власності подружжя (добросовісного набувача) на спірне нерухоме майно не була предметом розгляду у справі, що переглядається в касаційному порядку. Представництво спільних інтересів подружжя при розгляді цього спору здійснювала ОСОБА_2 .

100. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та характеру спірних правовідносин, не суперечать висновкам Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

101. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі

№ 910/8115/19(910/13492/21)).

102. У цій справі суди здійснили належну оцінку конкуруючим приватним правам й інтересам, з урахуванням суспільних інтересів.

103. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

104. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

105. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

106. Оскільки доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження, понесені нею судові витрати у суді касаційної інстанції, з урахуванням частини другої статті 141 ЦПК України, слід залишити за нею. Підстави для зміни розподілу судових витрат у справі на підставі положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України (судового збору за подання апеляційної скарги) відсутні.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Гейко Валерій Іванович, залишити без задоволення.

2. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 01 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович