Справа № 465/1067/22 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1309/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м.Львів

Справа № 465/1067/22

Провадження № 22ц/811/1309/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 7 лютого 2024 року у складі судді Величка В.В. у справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятого приміщення ,-

встановив:

17 лютого 2022 року позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вобґрунтування заявленого позову посилається на те, що в будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення підвалу під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Дані нежитлові приміщення були предметом договору оренди № 2725 від 8 листопада 1993 року, укладеного між Фондом комунального майна м. Львова та Інститутом Українознавства АН України. 20 липня 2020 року працівниками Управління комунальної власності спільно з представником ЛКП «Вулецьке» було проведено обстеження зазначених нежитлових приміщень, в ході якого було встановлено, що вказані приміщення використовуються мешканцями квартири АДРЕСА_2 цього будинку. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10 лютого 1994 року №14583 власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Незаконне володіння відповідачами об`єктом комунальної власності, на переконання позивача, порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо. Просить позов про звільнення відповідачами самовільно зайнятих нежитлових приміщень задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 7 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржує Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що у будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення під інд.1-1,1-2 та 1-3, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, про що міститься запис в державному реєстрі речових прав. Управлінням комунальної власності або Львівською міською радою вказані приміщення ніколи не відчужувалися. Зазначає, що відповідно до положень законодавства, яке діяло на той момент, для безоплатного використання нежитлових приміщень комунальної форми власності необхідно було укласти договір оренди з Управлінням комунального майна. Однак, жодних договорів оренди з мешканцями квартири АДРЕСА_2 (відповідачами) щодо використання спірних приміщень Управлінням комунальної власності не укладалось. 4 квітня 2023 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийняте рішення № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації», яким, зокрема, було визначено втрату чинності розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 3 жовтня 1996 року № 1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 ». В матеріалах справи міститься вимога ЛКП «Вулецьке» № 2351 від 4 вересня 2020 року, відповідно до якої балансоутримувач звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірні приміщення, однак, будь які-дії щодо виселення відповідачами не було вчинено. Вважає, що на момент розгляду позову судом відносини з користування відповідачами нежитловими приміщеннями під інд. 1-1, 1-2 та 1-3, площею 22.1 кв.м припинились. Нежитлові приміщення загальною площею 22,1 кв.м перебували в оренді як окремий об`єкт цивільно-правових відносин (укладення договору найму засвідчує їх можливість бути об`єктом цивільно-правових відносин). Зазначає, що відповідно до технічного паспорта спірні приміщення загальною площею 22,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 є нежитловими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника в підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення підвалу під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10 лютого 1994 року №14583 власниками квартири АДРЕСА_2 у зазначеному будинку є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 3 жовтня 1996 року постановлено нежитлові приміщення 1-1, 1-2, 1-3 загальною площею 22,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 надати в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 .

На підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 3 жовтня 1996 року затверджено рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень (протокол № 12 § 1 від 25 липня 1996 року) та надано приміщення 1-1, 1-2, 1-3 загальною площею 22,1 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 цього будинку.

20 липня 2020 року працівниками Управління комунальної власності спільно з представником ЛКП «Вулецьке» проведено обстеження нежитлових приміщень під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що спірні приміщення використовуються мешканцями квартири АДРЕСА_2 вказаного будинку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що на момент звернення Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради з позовом спірне приміщення не було самовільно зайнятим відповідачами, оскільки вони користувалися ними на підставі адміністративних актів Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, виданих 3 жовтня 1996 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з урахуванням наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 387 цього Кодексу передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 цього Кодексу).

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради з цим позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зайняли спірні підвальні приміщення на підставі рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 3 жовтня 1996 року та розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 3 жовтня 1996 року, яке в цей час було чинним.

Позивач посилається на порушення прав власника приміщень через незаконне володінням відповідачами спірними нежитловими підвальними приміщеннями, однак, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що станом на 17 лютого 2022 року відповідачі спірними приміщеннями користувалися на законних підставах, а саме: на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 3 жовтня 1996 року.

Визнання розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 3 жовтня 1996 року таким, що втратило чинність на підставі рішення Львівської міської ради від 4 квітня 2023 року № 316, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки це зовсім інші підстави для позову, які є відмінними від первісних і виникли на час розгляду справи судом, але не існували на час звернення позивача з позовом до суду.

З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 7 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 8 жовтня 2024 року.

Головуючий -______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк