ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6659/24 Справа № 201/6275/21 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування запису в реєстрі, визнання права власності та внесення записів до реєстру, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_4 , де третіми особами визначив Першу дніпровську державну нотаріальну контору та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Підберезну Н.В., в якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованим ОСОБА_6 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 40373325, внесений за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №56425126 від 02 лютого 2021 року приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В.; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що його батьки в 1996 році купили спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано за матір`ю позивача ОСОБА_5 , однак згідно діючого законодавства на той час спірна квартира мала правовий статус спільного сумісного майна подружжя.

В 1998 році ОСОБА_7 батько позивача, помер, а позивач, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично успадкував його 1/2 частину в спірній квартирі. ОСОБА_5 матір позивача, після чоловіка ОСОБА_7 не спадкувала, оскільки не вчиняла відповідних дій, тому що мешкала окремо. В 2021 році матір позивача подарувала в цілому спірну квартиру брату позивача ОСОБА_4 , хоча могла розпоряджатися лише 1/2 її частиною, чим вчинила нікчемний правочин, який порушує публічний порядок, та спадкові права позивача.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а тому відповідачами стали його спадкоємці, які прийняли спадщину за своїм батьком. Відповідно, позивач обрав способи захисту, які передбачають кваліфікацію судом спірного правочину як нікчемного із застосування наслідків нікчемності такого правочину, а також визнання права на квартири за позивачем з державною реєстрацією такого його права в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено /а.с.39-54 Том ІІ/.

Рішення суду мотивовано тим, що, позивач є власником спадкової частки спірної квартири АДРЕСА_2 , що належить йому з дня смерті спадкодавця - його батька ОСОБА_7 , померлого з ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу положень ст. 548,549,560,561 ЦК УРСР (1963 року), враховуючи, що спірна квартира, за положеннями ст. 22 КпШС України, є спільною сумісною власністю подружжя з матір`ю позивача ОСОБА_5 , а за життя батько позивача свою обов`язкову частину у спірній квартирі не витребував та поділ майна подружжя не проводився, з урахуванням того, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не був розірваний. Однак свідоцтво про спадщину позивач не отримував та державної реєстрації свого права на частку у спадщині не зареєстрував, починаючи із закінчення шестимісячного строку після подання заяви до нотаріуса у 1998 році, та до червня 2021 року, коли позивач звернувся до приватного нотаріуса про видачу на його ім`я свідоцтва про спадщину після батька ОСОБА_7 , що відбулось вже після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не свідчить про втрату позивачем права на спадщину після батька, в силу положень діючого законодавства, що діяло на момент звернення позивача до нотаріуса з відповідною заявою.

Також суд першої інстанції відзначив, що мати позивача ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка у спірній квартирі, оскільки проживала там як на момент смерті ОСОБА_7 , так і на момент своєї смерті у 2021 році, а тому також на момент смерті ОСОБА_7 мала першочергове право на спадкування своєї частки у спірній квартирі.

Однак, як титульний власник спірної квартири в цілому, ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру на користь первісного відповідача у справі ОСОБА_4 шляхом укладання договору дарування 02 лютого 2021 року та на момент звернення позивача до приватного нотаріуса із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про спадщину після батька, вже відповідач ОСОБА_4 був зареєстрованим у належний спосіб власником спірної квартири.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки зазначене право власності на вказане майно закріплене за позивачем наведеними вище законодавчими приписами, додаткового визнання за ним цього права судовим рішенням не потрібне, відтак, у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на частину квартири АДРЕСА_2 має бути відмовлено, тим більш, що позивачу належить не 1/2, а 1/4 частка цієї квартири.

Разом з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач не оформив свої спадкові права шляхом державної їх реєстрації у зв`язку з тим, що право власності вже було зареєстровано за відповідачем на спірну квартиру в цілому, суд встановив такі права позивача порушеними, а строк позовної давності, врахувавши, що позивач дізнався про таке порушення своїх прав лише 01 червня 2021 року, отримавши постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не пропущеним.

При цьому, суд першої інстанції вважав спосіб, у який звернувся позивач до суду за захистом свого порушеного права, неналежним, зазначивши, що в даному випадку належну позивачу частку спірної квартири було подаровано його матір`ю його братові, тому до даних правовідносин можуть бути застосовані приписи ч.3 ст.388 ЦК України, якою визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Трофімова Д.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції не вірно кваліфікував спірні правовідносини, не з`ясував суть спору та мету звернення позивача, що, на думку апелянта, відповідає обраному ним способу захисту порушеного права.

Сторони у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційні скарги інших скаржників не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обгрунтування підстав відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №1 від 03 червня 2021 року, Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 08 вересня 1963 року склав актовий запис №3442 про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, а після укладення шлюбу ОСОБА_8 отримала прізвище ОСОБА_9 (т.1 а.с.10).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 червня 1996 року, ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 ) (т.1 а.с.42-43).

Відповідно до довідки Самарського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції №815/09-75 від 27 квітня 2005 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть проведено запис №575 від 15 червня 1998 року (т.1 а.с.13).

Позивач ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , з 20 листопада 1997 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_1 , виданого 21 листопада 1997 року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області (т.1 а.с.7-8).

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_1 звернувся до Восьмої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після свого батька, та у червні 2021 року звернувся із заявою до нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори та просив видати йому відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1 а.с.12, 152).

01 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, відмовлено представнику ОСОБА_1 , яка діяла за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частку квартири АДРЕСА_2 з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою (т.1 а.с.12, 163, 169).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2 02 лютого 2021 року зареєстровано в цілому за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеним 02 лютого 2021 року між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованим ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02 лютого 2021 року за №139/ бланк НМР259944 (т.1 а.с.11, 195 зворот 196).

Відповідно до довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 13 квітня 2021 року, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 з 20 вересня 1996 року. У цій квартирі також зареєстрований ОСОБА_4 з 16 вересня 2008 року (а.с.41,162).

Відповідно до довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 16 квітня 2021 року, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 з 09 серпня 1999 року. У цій квартирі також зареєстровані ОСОБА_1 з 20 листопада 1997 року та ОСОБА_11 (а.с.160).

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_2 , виданого 16 березня 2007 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області, ОСОБА_4 , син ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , з 16 вересня 2008 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 (т.1 а.с.65-67).

Відповідно до копії нотаріально посвідченого заповіту від 25 січня 2021 року ОСОБА_5 заповідала усе належне їй майно своєму сину ОСОБА_4 (т.1 а.с.71).

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 25 липня 2022 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 55 років (т.1 а.с.138, 174), після смерті якого 16 серпня 2022 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4 (т.1 а.с.178, 182 зворот).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановивши при цьому порушене стороною відповідачів спадкове право позивача, суд першої інстанції вважав спосіб, у який звернувся позивач до суду за захистом свого порушеного права, неналежним, зазначивши, що в даному випадку належну позивачу частку спірної квартири було подаровано його матір`ю його братові, тому до даних правовідносин можуть бути застосовані положення ч.3 ст.388 ЦК України, якою визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З такими мотивами правового обґрунтування колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Так, колегія суддів наголошує, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину, про що зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Суд першої інстанції, при розгляді цієї позовної вимоги позивача, застосувавши Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за змістом якої судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо, а також надавши тлумачення ч. 2 ст. 228 ЦК України щодоправочину, який порушує публічний порядок, не перевірив відповідні доводи позивача та в мотивувальній частині судового рішення, не застосувавши відповідні положення норм матеріального права, не вирішив питання про підтвердження чи спростування обставин нікчемності правочину, яким в даному випадку є договір дарування від 02 лютого 2021 року, встановивши при цьому порушення стороною відповідача спадкових прав позивача таким договором, та зазначивши, що недійсність спірного договору дарування законом не встановлена і публічний порядок даний договір не порушує, що виключає застосування одних норм матеріального права відносно інших з приводу нікчемності та недійсності правочину.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо позивач вважає договір дарування, укладений 02 лютого 2021 року ОСОБА_5 на користь обдарованого ОСОБА_4 , таким, що дійсно порушує його спадкові права, вважаючи наявним своє право на частку у спадковому майні та яку було відчужено матір`ю на користь його брата, такий правочин в силу положень ст. 215, 216 ЦК України, є оспорюваним заінтересованою особою, яка не була стороною правочину, якою в цій справі є позивач, а нікчемність цього договору дарування не встановлюється за законом у розумінні положень ст.228 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 у справі № 125/2157/19.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позивач обґрунтовував заявлені вимоги в цій частині положеннями ст. 228 ЦК України, та судом надано неналежну правову оцінку та кваліфікацію суті спору, при цьому не кваліфікувавши такий спір за приписами ст. 215,216 ЦК України, тому колегія суддів доходить висновку, що позивач фактично звертається до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, однак таких позовних вимог не заявляє у цій справі, тому доводи апелянта в цій частині колегія суддів приймає до уваги.

Разом з цим, суд першої інстанції, визначивши неналежний спосіб захисту своїх прав позивачем, помилково застосував положення ст. 388 ЦК України, які дані правовідносини не регулюють, враховуючи необхідність позивачеві визнання договору дарування від 02 лютого 2021 року недійсним за положеннями ст. 215,216 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про зміну правового обґрунтування неналежного способу захисту прав з цих підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Колегія суддів приймає частково апеляційні доводи скаржника та вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням матеріального права, що є наслідком зміни правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову на підставі ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна