РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року, місто Звягель Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Горбатюк І.О.,

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

(Справа № 285/3054/24, провадження у справі № 2/0285/1155/24)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог виконавчий комітет Звягельської міської ради Житомирської області про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до суду звернувся представник позивача ОСОБА_3 з позовом до відповідачки ОСОБА_4 в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем його доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 тривалий час проживав з відповідачкою ОСОБА_4 в цивільному шлюбі. В якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_6 . Після погіршення відносин між ними, донька ОСОБА_6 стала проживати разом з позивачем та перебуває на його самостійному вихованні. Відповідачка участі у вихованні дитини не приймає та знаходиться весь час за кордоном.

Встановлення даного факту необхідно для отримання соціальної допомоги на дитину, а також для переміщення дитини без документального оформлення згоди матері.

Представник позивача посилаючись на те, що оскільки встановлення даного факту відповідає інтересам дитини, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка своїм право на подачу відзиву не скористалася, в судове засідання не з`явилась. Про місце і час розгляду повідомлена відповідно до положень ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник третьої особи покладався на розсуд суду.

Вислухавши усні пояснення, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 , її батьками являються позивач ОСОБА_3 . Та відповідача ОСОБА_4 (а.с.13)

Згідно нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , останні стверджують, що ОСОБА_3 проживає разом з донькою ОСОБА_6 та повінстю про неї опікується. Мати ОСОБА_4 останніх п`ять років проживає за кордоном та участі у вихованні дитини не приймає.

Згідно довідок навчальних закладів, мати дитини не відвідує батьківські збори, не цікавиться дитиною, не підтримує зв`язок з вчителями. (а.с.17,18)

Згідно Акту від 31 травня 2024 року ОСОБА_3 проживає разом з донькою ОСОБА_6 та самостійно займається її вихованням. При цьому мати ОСОБА_4 не бере участі у вихованні та житті дитини. (а.с.16)

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України)

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову ОСОБА_3 , інтереси якого представляє представник ОСОБА_1 , визначено вимогу про встановлення факту самостійного виховання дитини внаслідок ухилення відповідачки від виконання нею своїх обов`язків.

Разом з тим, виходячи з підстав позову та їх обґрунтувань, факт самостійного виховання дитини ОСОБА_3 у даному випадку може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між сторонами щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини тощо).

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_3 має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням його представником способу захисту, який не узгоджується із положеннями 16 ЦК України.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог виконавчий комітет Звягельської міської ради Житомирської області про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 25 жовтня 2024 року..

Головуючий