КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач: Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року про повернення позовної заяви у складі судді Литвинової І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом, у якому просив встановити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 . Встановити матері виплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку безпосередньо на рахунок дитини.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк усунення недоліків з посиланням на те, що позивачем в порушення ч. 1 ст. 177 ЦПК України не надано докази надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, а саме відповідачеві і третій особі.

Крім того вказано, що позивач зобов`язаний надати суду належним чином засвідчені копії судових рішень, які постановлені Краматорським міським судом Донецької області і Донецьким апеляційним судом у справі № 234/11607/20.

При цьому судом зазначено, що як вбачається із листа від 03 липня 2023 року за підписом секретаря Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кохан С. матеріали справи № 234/11607/20 передано на зберігання до архіву Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, судові рішення можуть бути засвідчені цим судом.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві.

Не погодившись з указаною ухвалою представником позивача подано апеляційну скаргу, у якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали й направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга за змістом обґрунтована тим, що позовна заява була направлена до суду у електронному вигляді та підписана ЕЦП. Одним із додатків до позову було долучено доказ про направлення іншим учасникам на їх офіційну електронну адресу.

Вказує, що вимог суду про надсилання листом з описом вкладенням не відповідає нормам ч. 1 ст. 177 ЦПК України.

Крім того, вважає вимогу суду про надання засвічених копій рішень іншим судом є незаконною, оскільки суд не може вимагати надання відсутній або не існуючий доказ. Вказавши, що всі судові рішення знаходяться на офіційному сайті ЄДРСР, а тому вимога надання саме копій, завірених судами які вже не існують, нелегітимна і не може бути приводом для повернення заяви згідно ст.185 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи позовну заяву неподаною, районний суд виходив з того, що встановлені ухвалою суду від 18 березня 2024 року недоліки позову у визначений строк ОСОБА_1 не усунуто, що є перешкодою у прийнятті його до розгляду.

Між тим з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі справи убачається, що позовна заява ОСОБА_1 подана у Печерський районний суд міста Києва суд шляхом її направлення на електронну пошту суду та підписана позивачем електронним підписом.

Відповідно до ч.1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 6 ст. 43 ЦПК України).

У випадку подачі таких документів в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, такі документи направляються за допомогою цієї системи або її окремої підсистеми (модуля). У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету такі документи направляються такому учаснику в паперовій формі листом з описом вкладення (абз. 2 ч. 7 ст. 43 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 14 ЦПК України, електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.

Отже, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України та того, що позовна заява ОСОБА_1 була подана на електронну пошту суду, а не сформована через електронний кабінет з відповідною ідентифікацією особи, обов`язком позивача було подання до суду копії позовної заяви з додатками до неї відповідно до кількості учасників справи, а не долучення доказу надсилання відповідних матеріалів іншим учасникам справи через електронний кабінет.

Положеннями п.2 ч.1 ст.177 ЦПК України врегульовано питання направлення копії позовної заяви з додатками до неї іншим учасникам справи у випадку звернення особи у суд через електронний кабінет Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, що залишилося поза увагою суду та належного врахування під час розгляду поданої ОСОБА_1 електронною поштою позовної заяви на стадії відкриття провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про не долучення позивачем до справи доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії позовної заяви з додатками до неї.

Як установлено, позовна заява подана до суду шляхом її направлення з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом, а не підсистему «Електронний кабінет» ЄСІТС.

Зазначене свідчить про те, що районним судом неправильно витлумачено зміст ст. 177 ЦПК України, а тому ухвала суду про повернення позову в цій частині є не законною та такою, що порушує права позивача на доступ до правосуддя.

Безпідставними є також й вимоги щодо зобов`язання позивача надати суду належним чином засвідчені копії судових рішень, які постановлені Краматорським міським судом Донецької області і Донецьким апеляційним судом у справі № 234/11607/20 з огляду на наступне.

Як убачається зі справи позивач звернувся у суд із позовом про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що з вересня 2020 року Краматорським міським судом розглядалася справа № 234/11607/20 щодо встановлення місця проживання дитини з батьком, проте згідно даних Автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа Краматорського міського суду Донецької області № 234/11607/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини після розгляду у Донецькому апеляційному суді повернуто на зберігання до архіву Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, в провадженні суду не перебуває. Справа не була розглянута по суті.

Районний суд залишаючи позов без руху в цій частині зобов`язав надати ОСОБА_1 належним чином засвідчені копії рішення Краматорського міського суду Донецької області і Донецького апеляційного суду.

Разом з тим, суд за потреби не мав перешкод отримати ці рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень .

При цьому цивільний процесуальний закон не передбачає залишення без руху позовної заяви у зв`язку з не долученням процесуальних рішень судів, які є у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви є передчасними, доводи апеляційної скарги в указаній частині є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення поданої по справі заяви позовної заяви з підстав, передбачених статтею 185 ЦПК України.

Ураховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до того ж суду.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За правилами пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили негайно з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя-доповідач:

Судді: