П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2024 року м. Київ

Справа № 370/1385/23

Провадження: № 22-ц/824/11913/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Синиченка Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Макарівського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Косенко А. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час,

у с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 23 липня 2005 року по 20 лютого 2023 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач). В період перебування у зареєстрованому шлюбу у них народилось двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту - ОСОБА_3 , син) та дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі по тексту - ОСОБА_4 , дочка).

Після розірвання шлюбу, за домовленістю між батьками, діти проживають разом з матір`ю. Вказує, що діти перебувають на її повному утриманні, оскільки відповідач не приймає жодної участі у матеріальному забезпеченні дітей, починаючи з 2021 року. На прохання надати матеріальну допомогу на утримання дітей не реагував. Так, 20 січня 2022 року та 21 лютого 2022 року вона направила на поштову адресу відповідача листи щодо оплати видатків (аліментів) на навчання і утримання спільних дітей, однак відповіді нею не отримано. Тому вона змушена була звернутись із даними позовом до суду про стягнення аліментів на підставі ч.2 ст.191 СК України за минулий час за період з січня 2022 року по дату подання позову.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Синиченко О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що звертаючись із даним позовом до суду, позивач, посилаючись на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав і вона вчиняла дії щодо стягнення з нього аліментів, шляхом направлення на його адресу вимоги про добровільну сплату аліментів на утримання дітей в період з січня 2022 року по лютий 2022 року, однак вказані вимоги проігноровані відповідачем та аліменти на утримання дітей не сплачувались.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів отримання відповідачем вимог про необхідність сплачувати аліменти, оскільки такі вимоги направлялись на адресу відповідача і їй не повернулися, а відтак є такими, що вручені відповідачу.

Відповідачем не підтверджено фактів надання матеріальної допомоги на утримання дітей, як і не спростовано факт неотримання ним вимог про сплату аліментів на утримання дітей, направлених позивачкою у період з січня 2022 року по лютий 2022 року.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Статіва О.В. в інтересах ОСОБА_2 вважала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено, а ні фактів вжиття заходів щодо стягнення аліментів за минулий час, а ні факту ухилення відповідача. До матеріалів справи позивачем долучено два листи з описом вкладеного в конверт, але не долучено доказів отримання таких листів відповідачем і ігнорування їх змісту, або відмови відповідача від отримання таких листів. Факт не отримання листів відповідачем, направлених позивачкою, свідчить про не обізнаність, щодо їх змісту і відповідно відповідач не міг ухилятись від сплати аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 23 липня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10).

20 січня 2022 року ОСОБА_1 направила на поштову адресу ОСОБА_2 лист про сплату аліментів на дітей (а.с. 11-21).

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 повторно направила на поштову адресу ОСОБА_2 лист про сплату аліментів на дітей (а.с. 22-30).

19 червня 2023 року Макарівським районним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів для дітей відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 червня 2023 року і до досягненню дітьми повноліття.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказував, що позивачкою не надано доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, та не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, а тому правові підстави для задоволення позову про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час відсутні.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Згідно ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:

- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;

- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі №635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі №672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі №756/14483/18.

Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Також під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів.

Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.

На обґрунтування позову про стягнення аліментів за минулий час за період з січня 2022 року по дату подання позову, ОСОБА_1 посилається на те, що 20 січня 2022 року та 21 лютого 2022 року вона направляла листи відповідачу з вимогою про сплату коштів на утримання дітей.

Колегія суддів вважає погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем листи від 20 січня 2022 року та 21 лютого 2022 року з описом вкладення у цінний лист, фіскальні/операційні чеки поштових відправлень (а.с.11-12, 22-23) самі по собі не можуть свідчити про те, що відповідач отримав ці вимоги або відмовився в їх отриманні.

При цьому, як у суді першої інстанції, так і суді апеляційної інстанції відповідач заперечував факт отримання вказаних листів та просив суди врахувати той факт, що з 24 лютого 2022 року на території України згідно Указу Президента введено воєнний стан. А з 27 лютого 2022 року Макарівський район був окупований російськими військами, що є загально відомим фактом і не підлягає доказуванню.

Відповідно до частини 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги про необхідність слати кошти на утримання дітей направлялись на адресу відповідача та не були повернуті відправнику (позивачці), а відтак були вручені відповідачу, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки такі доводи є припущеннями скаржника, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріалами справи підтверджено факт направлення відповідачу офіційного звернення про сплату аліментів, однак не підтверджено як отримання такої вимоги відповідачем, так свідомого ухилення ним від сплати аліментів.

За встановлених обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий період є правильним.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга адвоката Синиченка О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Синиченка Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура