П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Джуги С.Д.,

суддів - Кожух О.А., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богач Алла Олександрівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року у складі судді Мирошниченка Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Івановецької сільської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Івановецької сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого у сторін народилося двоє дітей: 1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що у 2022 році відповідач виїхала з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проживання за кордон, залишивши старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на самостійному вихованні та повному утриманні позивача, зв`язок зі старшим сином не підтримує, його життям, освітою не цікавиться, участі у матеріальному забезпеченні не бере.

Звертав увагу суду, що відповідач без будь-яких пояснень, не вирішивши питання щодо виховання спільних дітей сторін, свідомо залишила територію України та переїхала проживати до іншої країни, покинувши свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та залишивши його на виховання позивача, що свідчить, на його думку, про її самоусунення від своїх батьківських обов`язків щодо виховання старшого сина.

За наведених обставин позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богач Алла Олександрівна, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, на думку апелянта, наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування є таким, що суперечить інтересам дитини, враховуючи висловлену останнім у судовому засіданні думку про обґрунтованість заявленого позову, а тому суд першої інстанції не мав права його враховувати при розгляді справи як абсолютний та беззаперечний доказ неможливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Крім цього, звертає увагу суду, що такий висновок також не містить доказів щодо належного ставлення відповідача до свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її прагнення до участі у житті свого сина та його виховання. Вважає, що саме лише зазначення матір`ю дитини про те, що вона хоче займатися вихованням дитини, проте без належних дій з її боку вже протягом двох років окремого проживання від дитини - не свідчить про жодну її участь у житті дитини. Зазначає, що жодної необхідності у виїзді відповідача за кордон не існувало, як і не існує тепер, оскільки вона не потребувала жодного притулку у країнах Європи, так як мала місце свого проживання в Україні, яке було та є безпечним для такого її проживання, а тому вважає, що відповідач виїхала просто для забезпечення власних інтересів та внаслідок розладу у відносинах з позивачем, чим фактично залишила свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без материнської турботи та одного в країні, адже апелянта було призвано на військову службу під час мобілізації.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України покладено на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи в задоволені заявленого позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що зроблений актовий запис №424, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 січня 2024 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований 28 серпня 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №424 - розірвано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116254903#).

Відповідно до довідки про фактичне місце проживання на території населених пунктів Іванецької сільської територіальної громади Мукачівського району Закарпатської області від 28 вересня 2023 року №322, виданої центром надання адміністративних послуг Іванецької сільської ради, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , один, так як батько - ОСОБА_1 несе службу у ЗСУ, а мати - ОСОБА_6 невідомо де знаходиться.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.01.2024 №303/10203/232/303/1586/23 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , виїхала за межі території України 21 квітня 2022 року.

Відповідно до показів свідка - голови Іваницької сільради ОСОБА_8, наданих у суді першої інстанції, вбачається, що сторони загалом характеризуються позитивно. Проте останнім часом у сім`ї виникали сварки. На вимогу позивача свідок двічі прибував до їхнього дому, бачив відповідачку нетверезою. Одного разу був свідком словесного конфлікту між відповідачкою та сином ОСОБА_7 через загублені документи на будинок, однак того разу відповідачка була тверезою.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/158, 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач самоусунулася від своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки остання покинула територію України та переїхала проживати до іншої країни, залишивши свого сина на повне утримання та виховання позивачу.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.

Та обставина, що перебування ОСОБА_2 за кордоном протягом останніх двох років створює певні труднощі в участі у житті дитини, сама по собі не свідчить про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з висновком органу опіки та піклування №385/09/23 від 11.12.2023 Виконавчий комітет Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, даних висновків не спростовують та не дають правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування є таким, що суперечить інтересам дитини, враховуючи висловлену останнім у судовому засіданні думку про обґрунтованість заявленого позову, колегія суддів враховує те, що дитина залишилася постійно проживати разом з батьком, не погодившись виїздити з матір`ю та меншим братом для проживання за кордон, обмеження його спілкування з матір`ю, а також наявні конфлікти між сторонами, відтак розцінює це як наслідок негативних відносин між матір`ю та батьком.

Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19).

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Щодо поданої відповідачем до апеляційного суду заяви про визнання позову, мотивованої тим, що ОСОБА_2 проживає у Німеччині, її виїзд був зумовлений, зокрема наявністю неприязних стосунків зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким вона майже не підтримує зв`язок, відносини між ними як матері і сина майже відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22 (провадження №61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів, оцінюючи письмову заяву про визнання позову разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи, що підстави для позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відсутні, вважає, що у такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богач Алла Олександрівна - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: