печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Підпалого В.В.,

при секретарі - Кострійчуку В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехальянс ЛТД» про визнання права власності на машиномісце, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі - Позивач / ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехальянс ЛТД» (далі - Відповідач / ТОВ «Будтехальянс ЛТД») про визнання права власності на машиномісце та просила визнати за нею, позивачем, право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , площею 15,9 кв.м., у підземному паркінгу в житловому офісно-торговельному комплексі з вбудованим закладом по роботі з дітьми по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про те, що 10 вересня 2018 року вона уклала з відповідачем - ТОВ «Будтехальянс ЛТД» Договір купівлі-продажу майнових прав № АБ/162/1/П, згідно з умовами якого ТОВ «Будтехальянс ЛТД» (Продавець) продало, а ОСОБА_1 (Покупець) купила майнові права на машиномісце № НОМЕР_1 у підземному паркінгу в житловому офісно-торговельному комплексі з вбудованим закладом по роботі з дітьми на АДРЕСА_1 . Вона виконала цей договір і повністю оплатила 12 вересня 2018 року вартість майнових прав па машиномісце згідно з п. 3.2. цього Договору в сумі 495 495 грн. 00 коп.

Позивач указувала, що 01 квітня 2019 року будівництво вказаного комплексу було закінчене, 26 квітня 2019 року об`єкт введений в експлуатацію (після перейменування вулиці - АДРЕСА_1 ), відповідач видав їй технічний паспорт на машиномісце. Однак у подальшому відповідач без пояснення причин став зволікати з видачею їй передбачених договором документів для реєстрації її права власності на нерухомість (акт прийому-передачі майнових прав на машиномісце та довідка про оплату нею вартості майнових прав).

ОСОБА_1 посилалася в позовній заяві на те, що починаючи з травня 2023 року, вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою видати їй акт та довідку, однак і станом на час подачі позову в суд документи їй не видані без якогось зрозумілого пояснення причин невиконання ТОВ «Будтехальянс ЛТД» своїх обов`язків за Договором № АБ/162/1/П і 12 від 10 вересня 2018 року. Особа, з якою спілкувалася позивач, пояснює невиконання відповідачем умов договору тим, що керівництво ТОВ «Будтехальянс ЛТД» перебуває за кордоном і невідомо коли повернеться в Україну, тому нікому підписати акт та довідку.

Оскільки відповідач безпідставно та протиправно зволікає з видачею їй, ОСОБА_1 , передбачених договором документів для реєстрації її права власності на нерухомість, вона не може здійснити таку реєстрацію.

Позивач зазначала, що відповідач порушив її права, тому вона звернулася до суду з позовом і просить суд постановити рішення про визнання за нею права власності па машиномісце, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2024 року за правилами загального позовного провадження відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не подав.

Ухвалою суду від 09.05.2024 року закрито підготовче засідання по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Про дату, місце і час судового засідання з розгляду справи сторони повідомлялися належним чином.

Відповідач в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, свого представника в суд не направив, свого ставлення до пред`явленого позову жодним чином не висловив.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Так, під час розгляду справи судом установлено, що 01 липня 2016 року на замовлення відповідача ТОВ «Будтехальянс ЛТД» було розпочато будівництво житлового офісно-торговельного комплексу з вбудованим закладом по роботі з дітьми по АДРЕСА_1 .

10 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 уклала з відповідачем ТОВ «Будтехальянс ЛТД» Договір купівлі-продажу майнових прав № АБ/162/1/П, згідно з умовами якого ТОВ «Будтехальянс ЛТД» (Продавець) продало, а ОСОБА_1 (Покупець) купила майнові права на машиномісце № НОМЕР_1 у підземному паркінгу в житловому офісно-торговельному комплексі з вбудованим закладом по роботі з дітьми на АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 повністю виконала свої обов`язки за Договором № АБ/162/1/П і повністю оплатила 12 вересня 2018 року вартість майнових прав на машиномісце згідно з п. 3.2. цього Договору в сумі 495 495 грн. 00 коп.

14 січня 2019 року па замовлення ТОВ «Будтехальянс ЛТД» було виготовлено Технічний паспорт на машиномісце і відповідач передав його оригінал позивачу.

Указані факти підтверджуються наданими позивачем доказами - договором, квитанцією про оплату, технічним паспортом.

Вул. Анрі Барбюса в м. Києві перейменована на вул. Василя Тютюнника згідно рішення Київської міської ради від 22 лютого 2018 року № 322/4386, а 01 квітня 2019 року будівництво вказаного комплексу було закінчене, 26 квітня 2019 року об`єкт введений в експлуатацію. ТОВ «Будтехальянс ЛТД» є замовником будівництва цього житлового комплексу та орендарем земельної ділянки, на якій він збудований.

Ці обставини підтверджуються наданими позивачем доказами - листом ДІАМУ від 24 січня 2024 року № 454/05/18-24, даними з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як свідчить інформація з наданих позивачем суду доказів звернень, починаючи з травня 2023 року, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виконати договір і видати їй документи для реєстрації права власності - акт приймання передачі та довідку про повну оплату. Відповідач таких документів не видав, правових підстав своєї відмови - не повідомив.

Надані позивачем суду докази є належними, допустимими, достовірними й у своїй сукупності достатніми (ст. ст. 77-80 ЦПК України) для висновку суду про те, що позивач повною мірою виконала свої обов`язки за Договором № АБ/162/1/П, укладеним із відповідачем 10 вересня 2018 року, але відповідач протиправно бездіє і безпідставно відмовляється видати позивачу документи (акт та довідку), без яких вона не може зареєструвати своє право власності на об`єкт нерухомого майна (машиномісце).

Суд убачає в цій відмові порушення відповідачем права власності позивача, оскільки державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна є обов`язковою для здійснення власником повного комплексу правомочностей власника, а відсутність такої реєстрації позбавляє ОСОБА_1 права розпорядження власним майном (ст. 182 ЦК України).

З огляду на це, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 доведені повною мірою і її позов слід задовольнити, виходячи з таких правових підстав.

До спірних правовідносин, які виникли в цій справі за позовом ОСОБА_1 , суд застосовує ст. ст. 3, 11,177, 179, 182, 190, 328, 331, 392, 509, 525-527, 530, 610, 629, 655, 656 ЦК України, Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Закон України від 19 червня 2003 року № 978-ІУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», Закон України від 1 8 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність», а також у силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує правові висновки Верховного Суду про застосування цих норм закону.

Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16878/15-ц, під час вирішення спорів, де позивачем є інвестор, який повністю оплатив вартість новозбудованого нерухомого майна, але відповідач порушує умови договору і не видає інвестору документів для реєстрації права власності на нерухоме майно, слід зважати на таке.

"У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору: 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також іншні матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності па нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-ІV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-ІV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560- XII).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-ІV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію нерухоме майно (квартира, машиномісце і т.д.) як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у ризі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності па об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14- 107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворсиий об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Віндикація у вказаній ситуації не буде належним способом захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, оскільки за змістом статей 387, 388 ЦК України позов про витребування майна пред`являється власником до володільця спірного майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те. що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, с його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння па відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має. право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду па те, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб, віндикація не може бути застосована. Ефективним та належним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України".

Наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду підлягають застосуванню судом у цій справі.

Отже, в силу вказаного, з урахуванням підстав позову, наведених у позовній заяві ОСОБА_1 та спираючись на фактичні обставини, встановлені судом під час розгляду справи, суд вважає, що єдиним ефективним і належним способом захисту прав позивача як інвестора буде визнання за нею права власності на нерухоме майно - машиномісце, на підставі от. 392 ЦК України.

Так, суд встановив, що ОСОБА_1 повністю виконала свої обов`язки за Договором купівлі-продажу майнових прав № АБ/162/1/П і 12 вересня 2018 року оплатила вартість майнових прав на машиномісце. Будівництво комплексу (з машиномісцем) було завершено, він уведений в експлуатацію 26 квітня 2019 року.

Згідно з п. п. 1.4., 1.6. Договору № АБ/162/1/П після отримання Відповідачем (Продавцем) Сертифікату про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, він, Відповідач, був зобов`язаний передати Позивачу (Покупцю) майнові права на машиномісце й для оформлення Покупцем права власності на машиномісце. Продавець зобов`язаний надати йому, Покупцю, Акт прийому-передачі майнових прав на машиномісце та Довідку про оплату Покупцем в повному обсязі вартості майнових прав на машиномісце.

Договір № АБ/162/1/П укладено його сторонами з певного економічною метою, якої вони мали досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у статтях 3, 509 ЦК України. І такою метою було отримання позичем ОСОБА_1 у власність об`єкта нерухомості - машиномісця, а сторони Договору повніші були діяти у відповідності до цієї мети.

Натомість суд установив також, що відповідач порушив свої обов`язки за Договором № АБ/162/1/П та безпідставно відмовляється видати ОСОБА_1 документи для реєстрації нею права власності на власне нерухоме майно, чим порушуються права позивача.

Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Тому суд вважає, що вимога позивача про визнання за нею права власності на майно заявлена на підтвердження реальності існування її права власності. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає положенням ст. 16 ЦК України, визнання права власності є ефективним і належним способом захисту її прав як сторони договору - покупця, яка за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатила узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця (відповідача) після введення будинку в експлуатацію.

Указане відповідає й висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, яка виснувала, що положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на нерухомість в новобудові (Сторона 1) та особою, яка такі права придбала (Сторона 2) у випадку, коли об`єкт будівництва зданий в експлуатацію, проте Сторона 1 не виконує умови зазначеного договору з передачі Стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої Сторона 2 сплатила в повному обсязі.

За таких обставин, суд робить висновок про те, що позивач ОСОБА_1 позбавлена іншого способу реалізувати та захистити свої права на об`єкт нерухомого майна - машиномісце, ніж визнання цього права в судовому порядку. Обраний нею спосіб судового захисту у спірних правовідносинах є ефективним, належним, передбачений законом (ст. 392 ЦК України), відновлює порушені права позивача, тому її позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Отже, вирішуючи питання розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 4 954 грн. 95 коп., який вона сплатила за подання позовної заяви, оскільки суд її позов задовольняє. Докази сплати позивачем судового збору в такому розмірі наявні в справі.

Керуючись ст. ст. З, 11,177, 179, 182, 190, 328, 331, 392, 509, 525-527, 530, 610, 629, 655, 656 ЦК України, Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 19 червня 2003 року № 978-ІУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», Закон України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність», ст. ст. 2, 4, 5, 263-265, 293, 315 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехальянс ЛТД» про визнання права власності на машиномісце - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , площею 15,9 кв.м., у підземному паркінгу в житловому офісно-торговельному комплексі з вбудованим закладом по роботі з дітьми по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехальянс ЛТД» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4 954 грн. 95 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було огоюшепо лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будтехальянс ЛТД», код ЄДРПОУ - 33778244, адреса місцязнаходження: 03040, м. Київ, проспект Голосіївський, 70, к. 439.

Суддя В.В. Підпалий