15.07.2024 Справа № 363/2677/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Мітясова Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Березинець К.Г.,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно судового наказу судді Шубочкіної Т.В. Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2023 у справі № 363/4840/23 з позивача на користь відповідачки ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу). При цьому, про час та місце розгляду справи позивач повідомлений не був, а тому не міг своєчасно надати суду заперечення та документи, так як справу слід було розглядати в порядку загального позовного провадження, оскільки ОСОБА_3 було достовірно відомо, що у нього від іншого шлюбу є малолітня дитина, яку він зобов`язаний забезпечувати, оскільки, у 2021 році позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , від спільного проживання з якою мають малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 З цілого ряду причин, позивач не проживає разом з ними, перейшов на інше місце проживання, так як має намір створити нову сім`ю. Згодом ОСОБА_2 , повідомила його, що вона бажає розірвати шлюб, однак у неї немає коштів на оформлення всіх паперів, а тому звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів мого заробітку (доходу), але не менше 5 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також по 5000 грн. на своє утримання до досягнення дитиною віку трьох років. Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2024 по справі № 363/6753/23 з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), а також по 5000 грн. щомісячно на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною віку трьох років. Позивач вважає, що з нього стягуються аліменти у розмірі більшому, ніж частини його доходу, що не відповідає обставинами справи та вимогам закону. У даний час позивач кожного місяця витрачає значні кошти на оплату житла та комунальних послуг, на купівлю продуктів харчування, а також на матеріальну допомогу матері - пенсіонерки, яка проживає разом з ним, у зв`язку з чим позивач не має можливості сплачувати відповідачці аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі.

Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 07.06.2024 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження у судове засідання на 15:00 15.07.2024, про що повідомлено учасників провадження у встановленому законом порядку.

02.07.2024 позивачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, так як заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, зазначивши, що підставою для зменшення розміру аліментів ОСОБА_1 зазначає, що у нього від моменту призначення аліментів, розмір яких він просить зменшити, відбулося погіршення матеріального становища, оскільки з нього стягуються аліменти ще на одну дитину від іншого шлюбу, але на час винесення судового наказу про стягнення з позивача аліментів на її користь на утримання доньки ОСОБА_6 , у нього вже була спільна з ОСОБА_2 . дитина, донька ОСОБА_7 , тому обставина народження дитини, на яку посилається позивач як на підставу зменшення розміру аліментів, не є такою, що виникла після призначення цих аліментів, оскільки вона виникла раніше, ніж суд призначив аліменти на утримання їхньої доньки, розмір яких у цій справі оспорює позивач. Відповідач вказує, що з моменту видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання доньки, у позивача не відбулося суттєвих змін у матеріальному стані або у стані його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному розмірі, а тому підстави для зменшення розміру аліментів відсутні. Щодо твердження позивача про те, що на даний час з нього стягуються аліменти у розмірі, що перевищує 1/2 частину його доходів, що не відповідає вимогам закону зазначає, що відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір стягнень для сплати аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати 70 % від усіх доходів. Вказує, що позивач є фізично здоровою особою працездатного віку та не позбавлений можливості працевлаштуватися, щоб мати можливість належним чином забезпечувати себе та своїх неповнолітніх дітей. Щодо тверджень відповідача про надання матеріальної допомоги матері, яка є пенсіонеркою та проживає разом з ним, відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних належних доказів того, що він надає допомогу матері, і що матір дійсно потребує такої допомоги. Сам факт реєстрації місця проживання матері і сина за однією адресою не свідчить про надання позивачем матеріальної допомоги своїй матері. Відповідач вважає, що розмір аліментів присуджених до стягнення судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2023 відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач сплачує аліменти на утримання дитини від іншого шлюбу, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення спільної дитини та суперечитиме її інтересам.

03.07.2024 до суду, адвокатом Березенець К.Г. подано заяву про вступ у справу в якості представника відповідача та внесення відомостей про учасника справи.

У судове засідання, призначене на 15.07.2024, з`явилися: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача адвоката Березинець К.Г. та третя особа ОСОБА_2 .

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, зазначивши, про погіршення матеріального становища, оскільки судовий наказ отримав через три місяці після його видачі, а тому за період часу з серпня 2023 року по листопад 2023 року утворилась заборгованість, для того, щоб врегулювати своє матеріальне становище з урахуванням зазначених обставин, позивач почав використовувати кредитні кошти. Крім цього, ОСОБА_3 при зверненні до суду про видачу судового наказу, не зазначила, що позивач має ще одну малолітню дитину, яка перебуває на його утриманні, а тому при видачі судового наказу судом було не враховано цей факт. Водночас, позивачем зазначено, що він має заборгованість по сплаті аліментів на другу малолітню дитину матір`ю якої є третя особа по справі ОСОБА_2 .

Представник відповідача заперечувала проти позову, зазначивши про необґрунтованість позовних вимог, про відсутність доказів погіршення матеріального становища позивача, про сплату позивачем аліментів за іншими виконавчими листами, а допомога матері-пенсіонерки не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Третя особа у судовому засіданні зазначила, що аліменти на утримання дитини та на своє утримання від позивача не отримує з листопада. Дитину забезпечує самостійно.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з таких підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктами 17 частини першої статті 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

З урахуванням положень пункту 5 частини 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», згідно якої, судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону, з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 18.09.2023 Вишгородським районним судом Київської області у справі №363/4840/23, з урахуванням ухвали суду від 27.09.2023 про виправлення описки в судовому наказі щодо дати народження дитини, за заявою ОСОБА_3 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх виді заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 05.09.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові збір у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок (а.с.20-22).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2024 у справі №363/6753/23, з урахуванням ухвали суду від 27.09.2023 про виправлення описки у вказаному рішенні суду щодо дати його ухвалення, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , тертя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаю з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 29 листопада 2023 року та до досягнення дитині повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на її утримання у розмірі 5000 ( тисяч) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме листопада 2023 року та до досягнення дитиною трьох років. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок. (а.с. 23-25).

Як встановлено судом, та це не заперечується позивачем і третьою особою, у них під час перебування з ІНФОРМАЦІЯ_6 у шлюбі, народилася спільна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.6,7).

Згідно із частинами першою, четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, як убачається із матеріалів справи, місце проживання позивача ОСОБА_1 з 25.03.1993 та його мати ОСОБА_8 з 04.04.1991 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4, 10, 11).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 17.11.2021 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , а місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 29.05.2017 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8, 9).

З долучених до позовної заяви відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу, форма ОК-5, убачається що ОСОБА_8 у період з 1999 року по 2022 рік отримувала дохід, а у 2022 році доходи відсутні (а.с. 12-14).

Із відомостей щодо позивача ОСОБА_1 убачається, що він працює та, зокрема у 2023 році та до квітня (відомості за квартал) 2024 року отримує дохід у межах 32000,00 гривень щомісяця (а.с.12 -16).

Вирішуючи спір за заявленими позивачем вимогами про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на корись відповідача на утримання дитини, суд враховує таке.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аналогічне положення норм законодавства передбачено частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною другою статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень.

Частиною третьою статті 182 СК України передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Виходячи з наведених вище положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх стану здоров`я.

Як убачається із змісту позову, позивач пред`явив позов про зменшення розміру аліментів, посилаючись на його скрутне матеріальне становище, у зв`язку із стягненням з нього аліментів на іншу дитину у розмірі 1/4 частини від його доходу та на її матір до досягнення дитиною трьох років у розмірі 5000,00 грн, значними витратами на оплату житла, комунальних послуг, на купівлю продуктів харчування, а також на матеріальну допомогу матері-пенсіонерки, яка проживає разом з ним, і намір створити нову сім`ю, у зв`язку з чим змушений користуватися кредитними коштами.

Водночас, позивач, звертаючись до суду з позовом та під час розгляду справи судом, не надав жодного належного, достовірного та достатнього доказу на підтвердження викладених ним підстави для зменшення розміру аліментів, які з нього стягуються на користь відповідача на утримання дитини з до 1/6 частини його доходів, при тому, що на утримання дитини від шлюбу з третьою особою частка аліментів становить і залишиться не змінною.

Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19 вказав, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.

Крім цього, суд не бере до уваги доводи позивача щодо надання ним матеріальної допомоги його матері-пенсіонеці, враховуючи державне забезпечення таких осіб, та відсутність доказів щодо необхідності та надання позивачем їй матеріальної допомоги.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11.06.2020 (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У даному випадку стороною позивача не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, в тому числі, щодо суттєвого погіршення його матеріального стану, у зв`язку значними витратами на оплату житла та комунальних послуг, на купівлю продуктів харчування.

Водночас, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №759/10277/18).

У даному випадку, надані до суду докази не доводять наявності підстав для зменшення розміру аліментів, який не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, а тому суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись статтею 51 Конституції України, статтями 141, 150, 180183, 192 СК України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 7689, 141, 174, 247, 258, 259, 263265, 268, 273-279, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 29.07.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації:

АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації:

АДРЕСА_5 ;

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса:

АДРЕСА_6 .

Суддя О.П. Лукач