ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6912/24 Справа № 201/3322/24 Головуючий у першій інстанції: Батманова В.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Олійника Владислава Миколайовича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач, з метою ймовірного створення тиску та наклепу, почала розповсюджувати інформацію через соціальні мережі щодо позивача, яка не відповідає дійсності, що повністю спростовується доказами, а не судженнями. З метою захисту прав та інтересів дітей позивач звернувся до відповідача з позовом до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська про визначення місця проживання дітей з батьком. Після цього відповідач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивача про визначення місця проживання дітей з матір`ю. Разом з цим, відповідач, не бажаючи вирішувати конфлікт лише у судовому процесі, вирішила створювати публікації в соціальній мережі «Instagram», а саме:

- публікація від 05.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_15» (режим доступу за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_10/);

- публікація від 07.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_11..» (режим доступу за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_12/);

- публікація від 07.11.2013: « ІНФОРМАЦІЯ_13» (режим доступу за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_14/ та ІНФОРМАЦІЯ_3 /).

Крім цього, відповідач дублює вищезазначені посилання у соціальній мережі Facebook. Позивач зазначив, що вказані публікації доведено до широкого кола користувачів, тобто зазначена інформація стала доступною для широкого загалу. Під вищезазначеними публікаціями соціальних мереж були залишені негативні коментарі. Зазначені твердження відповідача на адресу позивача є свідомо неправдивими (недостовірними), мають наклепницький характер та порочать ділову репутацію позивача, який є власником бізнесу, що призвело та призводить до розірвань договорів та повернення грошових коштів контрагентів, твердження відповідача не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію. Тому ОСОБА_3 просив визнати недостовірною та такою, що має наклепницький характер та не відповідає дійсності, а також принижує ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі «Instagram» наступного змісту:

- публікація від 05.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_16»;

- публікація від 07.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_17..» (режим доступу за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 .

- публікація від 07.11.2013: « ІНФОРМАЦІЯ_18» (доступ за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_19/). Також позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 протягом 5 календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, спростувати поширену нею недостовірну та таку, що має наклепницький характер та не відповідає дійсності, а також принижує ділову репутацію інформацію щодо ОСОБА_3 , а саме розмістити на своїй особистій сторінці у соціальній мережі «Instagram» вступну та резолютивну частини рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_3 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, поширену в публікаціях, розташованих у соціальній мережі «Instagram» від 05.11.2023, 07.11.2023, 07.11.2023 стосовно викрадення ОСОБА_3 трьох малолітніх дітей ОСОБА_1 та жорстокого поводження з дітьми. Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення резолютивної частини рішення суду у цій справі на особистій сторінці у соціальній мережі «Instagram». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн. В задоволенні інших вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Олійник В.М. , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову позивачем в апеляційному порядку не оскаржується, відповідна апеляційна скарга не подана.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується довідками про доставку 03.07.2024 судової повістки в електронному вигляді ОСОБА_1 , її представнику Олійнику В.М. та ОСОБА_3 , які долучені до матеріалів справи. Від представника ОСОБА_1 - Олійника В.М. 16.07.2024 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням відповідачки на стаціонарному лікуванні. Однак, до заяви долучено довідку №24013, видану КНП "Міська клінічна лікарня №4" ДМР 10.07.2024, тобто за шість днів до судового засідання 17.07.2024. Доказів перебування відповідачки на лікуванні станом на 17.07.2024 суду не представлено. Крім того, у заяві не обґрунтовано неможливість участі в судовому засіданні апеляційного суду представника ОСОБА_1 - адвоката Олійника В.М.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторона мають спільних дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 17-19).

Згідно змісту позовної заяви, в соціальній мережі Інстаграм «Instagram» було розміщено публікації за посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_20 - публікація від 05.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_21»;

ІНФОРМАЦІЯ_22 - публікація від 07.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_23..»;

ІНФОРМАЦІЯ_24 - публікація від 07.11.2013: « ІНФОРМАЦІЯ_25».

До позовної заяви було також надано скріни екрану соціальної мережі Інстаграм «Instagram», на яких зображено вказані вище публікації з профілю «ІНФОРМАЦІЯ_26» (а.с. 30, 31, 32).

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 17 липня 2024 року проведено огляд веб сайту - соціальної мережі Інстаграм «Instagram» з доменним ім`ям www.instagram.com за вказаними вище посиланнями та встановлено факт розміщення вищевказаних публікацій на сторінці профілю «ІНФОРМАЦІЯ_27» з іменем (псевдонімом) «ІНФОРМАЦІЯ_28»:

від 05.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_29»;

від 07.11.2023: « ІНФОРМАЦІЯ_30..»;

від 07.11.2013: « ІНФОРМАЦІЯ_31».

Відповідно до статті 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

За положеннями статті 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Згідно статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (частини 1, 4, 6 статті).

При вирішенні справ про захист честі, гідності і ділової репутації суди повинні встановити, чи дійсно відбулося поширення відповідної інформації, про спростування якої просить позивач, чи є ця інформація недостовірною і такою, що порушує його немайнові права, та хто поширив відповідну інформацію і у який спосіб.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Місцевий суд дійшов висновку про доведеність поширення спірної інформації шляхом публікації у мережі Інтернет публікацій в соціальній мережі Інстаграм «Instagram».

Однак, згідно з положеннями глави 5 «Докази та доказування» розділу І «Загальні положення» ЦПК України, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу.

Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №711/9146/16-ц (провадження №61-20453св18).

Однак, факт розміщення вказаних вище публікацій за відповідним посиланням місцевий суд не перевіряв, обмежившись дослідженням роздруківок із веб-сайту, що надані позивачем. Більше того, в оскаржуваному рішенні встановлено розміщення публікацій за посиланнями, які не відносяться до доменного ім`я ІНФОРМАЦІЯ_32, ІНФОРМАЦІЯ_33, ІНФОРМАЦІЯ_34, ІНФОРМАЦІЯ_35.

Згідно пояснень відповідачки, які є послідовними, викладені у відзиві на позовну заяву, а також в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 категорично заперечує факт розміщення нею вказаних вище публікацій в соціальній мережі Інстаграм «Instagram», або інших соціальних мережах, а також категорично заперечує факт створення та ведення нею профілю «ІНФОРМАЦІЯ_26» («ІНФОРМАЦІЯ_27» з іменем (псевдонімом) «ІНФОРМАЦІЯ_28»).

Належних та допустимих доказів того, що зазначені вище публікації було розміщено саме ОСОБА_1 , що оглянуті апеляційним судом сторінки в Інтернеті створені саме відповідачкою - суду не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом, призначення відповідної судової експертизи - позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.

За правилом статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, відповідно до наведених положень Закону, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що переглядається, наведені належні докази позивачем суду не надані, клопотання про витребування таких доказів, призначення відповідної судової експертизи - не заявлені.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Судом встановлено, що між сторонами наявні численні спори, які перебувають на розгляді у судах. Зокрема, цивільна справа №201/2341/24 Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради Відділ опіки та піклування, про відібрання малолітніх дітей у батька і повернення їх за попереднім місцем проживання матері; цивільна справа №201/13014/23 Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей; цивільна справа №201/9006/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, у вказаному реєстрі зареєстроване кримінальне провадження за №0000324, внесені 02.03.2024 за п. 2. ч. 2 ст. 115 КК України за заявою ОСОБА_1 від 09.02.2024 (а.с. 80).

Поширені у зазначених вище публікаціях в соціальній мережі Інстаграмвисловлювання мають ознаки оціночних суджень, право на висловлювання яких гарантоване статтею 34 Конституції України, враховуючи наявність численних спорів у судах з приводу прав та обов`язків батьків щодо їх спільних дітей, зокрема, про визначення місця проживання дітей, відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання. Так, зокрема, твердження про викрадення позивачем дітей та жорстоке його поводження із дітьми не містять конкретних фактичних даних про склад злочину чи адміністративного правопорушення, є емоційними оціночними висловлюванням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 02 лютого 2022 року у справі №199/4585/18 (провадження № 61-5734св21) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Згідно з частиною одинадцятою статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.

Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року №447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі - ОП «УМІЦ») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA».

ОП «УМІЦ» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» (далі - УЦПНА) у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно із статутом ОП УМІЦ останнє не може надавати послуги третім особам у разі якщо для надання таких послуг воно акредитувало інші організації і скеровує осіб, які звертаються, та суди до УЦПНА за отриманням інформації, у тому числі про власників веб-сайту.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 визначив відповідачем ОСОБА_1 як автора поширеної інформації стосовно нього в соціальній мережі Інстаграм.

На підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише скріншот опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook». Відповідачка заперечує розповсюдження нею оспорюваної інформації у соціальній мережі Інстаграм; твердження відповідачки не спростовані.

Належне вирішення заявлених позивачем вимог передбачає залучення до участі у справі автора відповідного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту.

Клопотань про витребування додаткових доказів, зокрема, даних про власника веб-сайту, реєстратора доменного імені, залучення до участі у справі співвідповідача (власника веб-сайту), тощо - позивачем не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2022 року у справі №457/1153/20.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп. (а.с. 168).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Олійника Владислава Миколайовича - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова