н/п 2-з/490/163/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє його представник - адвокат Бондар Юлія Олександрівна, про забезпечення позову до подачі позовної заяви до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

26.11.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар Ю.О. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позову до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним.

У вказаній заяві позивач просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - групу нежитлових приміщень (частина підвалу) житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 та заборони вчиняти реєстраційні дії та вносити відповідні зміни до реєстру щодо вказаного нерухомого майна.

В обґрунтування своєї заяви представник заявника зазначив наступне.

08 червня 2017 року ОСОБА_1 (далі - заявник) звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн. укладеними між ним та ОСОБА_2 (далі - відповідач-1), справа № 487/3091/17. В рамках справи №487/3091/17 ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі від 30.06.2017 вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на майно відповідача-1: на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 (відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 17.08.2017 накладено арешт на частку цього об`єкту належну відповідачеві-1 у зв`язку з тим, що частки такого майна належала іншій особі на праві власності). відповідач-1 будучи обізнаним про наявність у нього заборгованості перед заявником, а також передбачаючи рішення по справі № 487/3091/17, усвідомлюючи, що його майно вже перебуває під арештом відповідно до ухвали суду від 30.06.2017 вирішив уникнути звернення стягнення на таке майно. Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції 13.07.2017 уклав договір дарування серія та номер 533, за яким безоплатно передав ОСОБА_3 (далі - відповідач-2) у власність належну йому 1/2 частки нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. па першому поверсі житлового будинку за літ А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 , у той час, як таке майно перебувало під арештом за ухвалою суду від 30.06.2017 року. За такого, заявник стверджує, що відповідач-1 усвідомлював та передбачав настання для нього наслідків звернення стягнення на його майно, він умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність відповідачеві-2. Такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливив виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення.

Заявник вказує, що відповідач-1 явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто заявника.

За такого, заявник не має іншого способу захистити свої майнові права окрім звернутися до суду із вимогами про: 1) визнання правочину договору дарування серія та номер 533 від 13.07.2017 про безоплатну передачу 1/2 частки нежитлових приміщень салону перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67.8 кв.м., на першому поверсі житлового буднику за літ. А-3, а саме приміщень № 2-1, 2-2 загальною площею 33.7 кв.м., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017 недійсним, 2) зобов`язання приватного вютаріуса ОСОБА_4 скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2017, індексний номер: 36144495.

Разом з цим, враховуючи попередню недобросовісну поведінку відповідача-1, невиконання рішення суду протягом трьох років, відсутність жодних дій з погашення боргу на суму 1041852,40 грн, а також з метою забезпечення виконання рішення у справі, яке матиме наслідком забезпечення майнових прав кредитора, тобто заявника є необхідним та співмірним із позовними вимогами вжиття заходів забезпечення позову у даній справі у вигляді накладення арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна нежитлових приміщень підвалу житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01), які буди передані за договором № 533.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 року дану заяву передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 27.11.2024 року

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18 висловила висновки щодо застосування норм права, згідно яких співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, в зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Аналогічного правового висновку дійшов ВС у своїй постанові від 24 лютого 2021 року справа № 755/5333/20.

Підставою для накладення арешту на автомобіль відповідача є докази, що свідчать про наявність такого транспортного засобу, його належність особі на праві власності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України чітко передбачено, що накладення арешту на майно в межах здійснення судом заходів забезпечення позову можливе щодо майна, яке належить відповідачеві або підлягає передачі йому і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

В даному випадку, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що позивачем не обгрунтовано необхідність забезпечення позову до подачі позовної заяви про визнання договору недйісним.

Крім того, позивач просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Виходячи із викладеного, вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із майбутніми позовними вимогами, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви, а відтак заява про забезпечення позову до подачі позовної заяви задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.149,150,153 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє його представник - адвокат Бондар Юлія Олександрівна, про забезпечення позову до подачі позовної заяви до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Черенкова