Справа № 344/6388/24
Провадження № 2/352/522/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :

Позивачка в квітні 2024 р. звернулася до суду з позовом до відповідача про скасування арешту майна, в якому просила скасувати арешт будинковолодіння АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області Канюса В. М. про накладення арешту б/н від 20.11.2008, припинивши обтяження вказаного нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8231083.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.02.2010 у справі № 2-262/2010 за нею визнано право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 . На підставі судового рішення вона 01.04.2010 зареєструвала право власності на вказане будинковолодіння. Тепер їй стало відомо, що 26.11.2008 реєстратор Івано-Франківської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України вніс до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про арешт нерухомого майна за реєстровим номером 8231083, яким є будинковолодіння АДРЕСА_1 . Підставою для внесення обтяження у виді арешту нерухомого майна була постанова про накладення арешту б/н від 20.11.2008 старшого слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області Канюса В. М. Оскільки арешт накладений слідчим у рамках досудового розслідування кримінальної справи за правилами КПК 1960 р., яка завершена ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.04.2012 про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру в порядку КПК 1960 р., вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19. Існуючий арешт перешкоджає позивачці в реалізації її повноважень власника щодо розпорядження своїм майном.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Говзан М. М. подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без участі сторони, позов підтримав і просив його задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, в поданому до суду відзиві позов не визнав, посилався на те, що ГУНП в Івано-Франківській області не є належним відповідачем у справі, оскільки згідно постанови КМУ № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано юридичну особу публічного права Управління МВС України в Івано-Франківській області та утворено юридичну особу публічного права ГУНП в Івано-Франківській області, яке не є правонаступником УМВС України в Івано-Франківській області. ГУНП в області не порушувало прав позивачки як власника спірного нерухомого майна. Крім того, згідно п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» чинного КПК України арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності КПК 2012 р., продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто в порядку КПК 1960 р. Просив у позові відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація права власності позивачки на вказане будинковолодіння здійснена 01.04.2010 на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.02.2010 у справі № 2-262/2010.

Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.31).

Рішенням від 16.02.2010 Тисменицький районний суд Івано-Франківської області визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.04.2001, видане Тисменицькою районною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 , та визнав за позивачкою право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 з підстав належності частки на праві спільної сумісної власності подружжя та у порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 (а.с.5-6).

Суд установив, що в рамках досудового розслідування кримінальної справи № 293891 згідно постанови старшого слідчого СВ СУ УМВС України в Івано-Франківській області Канюса В. М. про накладення арешту на майно обвинуваченого б/н від 20.11.2008 накладений арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_2 , зокрема, на будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с.8).

На підставі постанови слідчого від 20.11.2008 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 26.11.2008 зареєстроване обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8231083, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.11.2008 (а.с.9).

Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна перенесені до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.31-32).

Суд зазначає, що на час накладення арешту порядок обтяження нерухомого майна був урегульований Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5 (у редакції наказу МЮУ від 18.08.2004 р. № 85/5), зареєстрованим в МЮУ 10.06.1999 р. за № 364/3657 (втратив чинність у грудні 2012 р.).

На цей час відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Процедура використання та перенесення державним реєстратором прав на нерухоме майно записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру обтяжень рухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно визначена чинним Порядком використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 № 1844/5, зареєстрованим у МЮУ 18.12.2012 за № 2102/22414.

Пункт 7 вказаного Порядку передбачає, що державний реєстратор переносить до відповідного розділу Державного реєстру прав, відкритого на об`єкт нерухомого майна, відомості записів, наявні у Реєстрах, у частині, що стосується такого об`єкта. У разі, коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав.

Суд установив, що кримінальна справа щодо ОСОБА_2 завершена ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.04.2012 про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру в порядку КПК 1960 р. (а.с.10-29).

При вирішенні спору в цій справі суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (п.21.1), згідно якого спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 р. та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 р. (постанова ВП ВС від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц) або КПК 2012 р. (постанова ВП ВС від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності з вимогами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд уважає необґрунтованим твердження відповідча про те, що ГУНП в Івано-Франківській області не є належним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником УМВС України в Івано-Франківській області, з огляду на таке.

Приписами статей 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію» установлено, що Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції, зокрема, є надання поліцейських послуг у сфері забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Згідно з Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики, зокрема, у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

На підставі співставлення завдань і функцій цих органів можна дійти висновку, що МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладалися на міліцію.

Таким чином, правонаступником прав та обов`язків ліквідованого УМВС України в Івано-Франківській області, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є територіальний орган Національної поліції, яким є Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Подібна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 червня 2020 року в справі № 420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі № 821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі № 520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі № 752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі № 824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі № 240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15.

З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що існуюче обтяження арешт нерухомого майна перешкоджає позивачці в реалізації її повноважень власника щодо розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод, ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, керуючись ст. 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про скасування арешту майна задоволити.

Скасувати арешт, накладений на будинковолодіння АДРЕСА_1 , на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області Канюса В. М. про накладення арешту б/н від 20.11.2008, припинивши обтяження вказаного нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8231083.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області, вул. Академіка Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, .

Повне судове рішення складене 24.07.2024.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ