Справа № 346/2980/17
Провадження № 22-ц/4808/1321/24
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н.В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів: Баркова В.Д., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря - Петріва Д.Б.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Нижньовербізька сільська рада об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року, ухвалене судом у складі судді Махно Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Нижньовербізька сільська рада об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав,,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначила, що 20.08.2005 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , у якому у них народилось двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Син сторін ОСОБА_2 знаходиться на диспансерному обліку та потребує особливого догляду та постійної медикаментозної підтримки. Щороку дитина проходить інтенсивну нейрофізіологічну реабілітацію в Міжнародній клініці відновного лікування в м. Трускавець. Обоє дітей сторін навчаються у Нижньовербізькій ЗОШ. Через фізичні вади дитини ОСОБА_2 , його навчання проводиться на дому. Спільно з відповідачем ОСОБА_2 вони відшукували можливості лікування дитини за кордоном. З цією метою позивач з дитиною перебувала в Італії, де її поклали на відповідний медичний облік.

Відповідач з 2016 року перестав приймати участь в утриманні, вихованні та піклуванні про дітей. Зв`язок з відповідачем повністю втрачений, його місце знаходження позивачці невідоме. ОСОБА_2 не цікавиться життям дітей, не підтримує з дітьми будь-якого зв`язку, ухиляється від виконання свого обов`язку по вихованню та утриманню дітей, діти не отримують від нього батьківського виховання піклування, ласки та турботи. Позивач вказує, що самостійно виховує та утримує дітей.

Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року позов задоволено. Суд вирішив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року, за результатами розгляду якої, ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2024 року дану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року, та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що підставою для скасування оскаржуваного рішення є його неналежне повідомлення про дату, час та місце судового засідання, скаржник не отримував судових повісток про розгляд справи, призначений на 01.08.2017 року, 14.08.2017 року. У зв`язку з неповідомленням відповідача про розгляд справи він був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву та докази на спростування позову.

Досліджуючи надані позивачкою докази по справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, проте надані позивачкою докази, а саме: свідоцтво про шлюб сторін, довідку №445 Нижньовербізьської сільської ради від 26.06.2017 року про склад сім`ї, характеристики дітей №360, 361 видані Нижньовербізською ЗОШ І-ІІІ ступенів від 26.06.2017 року, не містять даних щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Досліджений судом першої інстанції висновок про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей, затверджений рішенням Нижньовербізької сільської ради №42/2017 від 17.07.2017 не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_6 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та в ньому не встановлено, що відповідач умисно ухиляється від виховання дітей.

Вважає, що даний висновок не є обґрунтованим доказом, оскільки складений лише на підставі пояснень матері та не містить даних щодо намагання органу опіки та піклування провести опитування дітей (з`ясування думки) та батька дітей. Крім того, у ньому не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси неповнолітніх дітей враховано.

Зазначає, що твердження позивачки про те, що він не цікавиться життям дітей, ухиляється від виконання обов`язку виховання та утримання дітей не відповідає дійсності, оскільки у 2016 році він виїхав за межі України, однак в телефонному режимі час від часу цікавився здоров`ям та розвитком дітей, передавав кошти на подарунки та лікування сина.

З 2017 року відповідач за контрактом проходить військову службу в іноземному легіоні у Силах спеціальних операцій служби в іноземному легіоні Сухопутніх військ (Базова група підтримки оборони Марсель-Обань). Саме через такий вид роботи ОСОБА_2 часто перебував у відрядженнях, зокрема у інших країнах тому не мав можливості фізично бути разом з дітьми. Однак, часто передавав кошти на утримання дітей, особливо на лікування сина, на подарунки, дзвонив та цікавився їхніми справами, інтересами, навчанням.

Вважає, що судом першої інстанції не встановлено належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення від виконання батьківських обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

У судове засідання ОСОБА_2 , його представник відповідача ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу апеляційного суду від представника скаржника надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі ОСОБА_2 .

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

У судове засідання представник третьої особи - Нижньовербізької сільської ради об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції на підставі досліджених доказів дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їхнім духовним та фізичним розвитком, у зв`язку з чим вважав позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою в червні 2017 року. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2017 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання на 10.07.2017 року.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2017 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.08.2017 року.

Відповідно до частини другої статті 6 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв`язку, було, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Судова повістка про виклик до суду ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 01.08.2017 року була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку та повернута до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області 19.07.2017 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 41-42).

01 серпня 2017 року розгляд справи було відкладено на 14 серпня 2017 року.

Судова повістка про виклик до суду ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 14.08.2017 року, була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку та повернута до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 58-59).

14 серпня 2017 року Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області розглянув справу по суті та ухвалив заочне рішення у цій справі.

Згідно з частиною четвертою статті 169 ЦПК України 2004 року, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224 ЦПК України 2004 року).

За змістом абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/127 (провадження № 14-506цс19) вказано, що повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України 2004 року. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави вважати, що відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням вимог зазначених статей ЦПК України 2004 року.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд першої інстанції розглянув справу, не маючи відомостей про те, що відповідач повідомлений належним чином про дату, місце та час судового засідання.

Доводи апеляційної скарги в цій частині підтверджуються матеріалами справи, тому на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Щодо заявлених вимог про позбавлення батьківських прав колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_6 ) 20.08.2005 року зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 .

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб у житловому будинку, виданої Нижньовербізькою сільською радою ОТГ Коломийського району 26.06.2017 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ді и ОСОБА_4 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з даними характеристик №№360,361, виданих дирекцією Нижньовербізької ЗОШ І-ІІІ ступенів 26.06.2017 року, син сторін ОСОБА_9 навчається у вказаному навчальному закладі на індивідуальній формі навчання, загальний фізичний розвиток не відповідає віковим нормам, має фізичні та розумові відхилення внаслідок неврогічного діагнозу. Мама ОСОБА_1 приділяє належну увагу догляду та вихованню сина. Дочка сторін ОСОБА_10 також навчається в даній школі, загальний фізичний розвиток нормальний, без відхилень. Мама ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню дочки, позитивно впливає на її навчання, мати відвідує батьківські збори, бере активну участь у вирішенні проблем класу та шкільних заходах.

Згідно висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затвердженого рішенням Нижньовербізької сільської ради №42/2017 від 17.07.2017 року доцільно позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей - дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 51).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22.

Суд першої інстанції, ухваливши рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, посилався на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України, зазначаючи, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їхнім духовним та фізичним розвитком. Між тим, такий висновок суду не відповідає, встановоленим по справі обставинам.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь яких доказів наявності виключних обставин, які б давали підстави для позбавлення батьківських справ відповідачки суду не надано.

Позивачкою не було надано до суду доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, абсолютної байдужості батька до дітей, фактів заподіяння шкоди, даних про порушення відповідачем громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя.

Відповідно до частин 4, 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення чи поновлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року)».

Колегія суддів вважає, що наявний в матеріалах справи висновок про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затверджений рішенням Нижньовербізької сільської ради №42/2017 від 17.07.2017 року, про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей - дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не містить переконливих висновків щодо доцільності позбавлення батька батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійних характер; не проявлення інтересу до дитини; особа батька становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку). Вказаний висновок ґрунтується на тому, що батько дітей перебуває за кордоном, не виходить на зв`язок, не надає жодної підтримки дітям, тому подальше збереження батьківських прав суперечить інтересам дітей, оскільки не дає матері самостійно приймати рішення щодо подальшої долі дітей.

Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Колегія суддів, з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування.

Апеляційним судом не встановлено злісного небажання ОСОБА_2 виконувати свої обов`язки по вихованню сина.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України ).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.

ОСОБА_2 зазначає, що дійсно з 2016 року перебував закордоном, однак в телефонному режимі цікавився здоров`ям та розвитком дітей, проте через те, що з 2017 року проходить військову службу в іноземному легіоні у Силах спеціальних операцій служби в іноземному легіоні Сухопутніх військ (Базова група підтримки оборони Марсель-Обань) та часто перебував у відрядженнях в інших країнах, тому не мав можливості фізично бути разом з дітьми.

Колегія суддів вважає, що не активність або певна бездіяльність відповідача як батька, що пов`язана, зокрема з об`єктивними обставинами (робота за кордоном) з урахуванням наведеного вище не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

З урахуванням обставин справи та частиною 1 статей 3, 7 Конвенції про права дитини, частинами 7, 8 статті 7, статтею 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування рішення згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева