У Х В А Л А

20 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 522/20606/21

провадження № 61-14795ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника Інституту Військово-Морських військ Сил національного університету «Одеська морська академія» - Пугача Власа Вадимовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», третя особа - Начальник Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» Кіріакіді Максим Вікторович, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- скасувати пункт 5 наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі - Інститут) від 30 вересня 2021 року № 189;

- поновити її на посаді наукового співробітника науково-дослідної лабораторії гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 148 919,36 грн.

Вказувала, що 01 лютого 2019 року її було прийнято на роботу до Інституту за переведенням з Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний Океанаріум» за згодою на посаду наукового співробітника науково-дослідної лабораторії проблем гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту.

05 квітня 2019 року вона була призначена на цю ж посаду за обранням за конкурсом та між нею й начальником Інституту укладено контракт на п`ять років.

З 15 червня до 10 серпня 2021 року вона перебувала в черговій оплачуваній відпустці та відпустці за власний рахунок.

10 серпня 2021 року вона отримала лист з ксерокопією попередження, підписаного начальником Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», з якого їй стало відомо, що її посада підлягає скороченню. Того ж дня вона звернулася до керівництва Інституту за роз`ясненнями, де їй повідомили, що дійсно її посада підлягає скороченню в зв`язку з переводом підрозділу на новий штат, та вручили оригінал попередження про скорочення посади.

З 10 серпня 2021 року і до її звільнення з боку керівництва Інституту їй не пропонувалося жодних вакантних посад.

29 вересня 2021 року на прохання керівництва Інституту вона погодилася написати заяву про те, що вона не заперечує проти свого звільнення раніше двомісячного строку, а саме 30 вересня 2021 року у зв`язку із скороченням посади, яку вона обіймає.

Наказом начальника Інституту від 30 вересня 2021 року № 189 її було звільнено відповідно до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

У порушення статті 116 КЗпП України роботодавець розрахувався з ОСОБА_1 лише 11 жовтня 2021 року та видав трудову книжку 12 жовтня 2021 року.

20 липня 2022 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов задоволено.

Визнано незаконним пункт 5 наказу начальника Інституту від 30 вересня

2021 року № 189 про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді наукового співробітника науково-дослідної лабораторії гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту з 01 жовтня 2021 року;

Стягнуто з Інституту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2021 року до 20 липня 2022 року в розмірі 140 234,05 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

03 жовтня 2024 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Інституту задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м Одеси від 20 липня 2022 року змінено шляхом зменшення визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, зі 140 234,05 грн до

133 058,97 грн.

05 листопада 2024 року представник Інтституту - Пугач В. В. через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, що не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження, зокрема, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

У справі предметом позову є скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі

148 919,36 грн, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (242 240,00 грн).

У касаційній скарзі не зазначено, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для Інституту.

Під час вирішення питання про відкриттякасаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Інституту Військово-Морських військ Сил національного університету «Одеська морська академія» - Пугача Власа Вадимовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», третя особа - Начальник Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» Кіріакіді Максим Вікторович, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська