КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13203/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника позивача - адвоката Соболівського А. М.

представника третьої особи АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Абібулаєвої Т. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Соболівського Антона Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Кордюкової Ж. І.

від 01 травня 2024 року

у цивільній справі № 752/1587/23 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 16.12.1989 р. між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який 29.07.2010 р. був розірваний заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.

Під час шлюбу, за рахунок спільних коштів, 21.04.2006 р. подружжя набуло чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку належить відповідачу.

Відповідно до довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 21.12.2022 р., вартість квартири становить 2 551 632,82 грн.

З моменту розірвання шлюбу і до моменту обмеження позивача у користуванні і розпорядженні спірним майном, відповідач визнав право власності позивача на спірну квартиру, й вона перебувала у спільному володінні позивача та відповідача.

Влітку 2022 року відповідач звернувся до Голосіївського РУП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення щодо спірного нерухомого майна й викликав правоохоронні органи з метою обмеження доступу позивача до квартири та її виселення, вважаючи квартиру своєю особистою власністю.

Позивач вважала, що спірне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, оскільки квартира була придбана сторонами під час їх перебування в шлюбі, тобто є спільним сумісним майном подружжя.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Соболівський А. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції стягнути з відповідача.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував норми Закон України «Про іпотеку», що підлягали застосуванню при розгляді справи, а тому висновок суду про наявність для іпотекодержателя негативних наслідків у зв`язку з поділом предмету іпотеки є передчасним та таким, що суперечить нормам Закону України «Про іпотеку». Вказує, що у разі визначення часток у спільній сумісній власності за рішенням суду за позовом одного із подружжя (співвласника) спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишаються співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не перейшло, а лише змінено вид спільної власності

Також апелянт посилається на те, що Верховним Судом сформовано стійку практику, яка вказує на те, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Також доводи про те, що права іпотекодержателя були порушені є безпідставними, оскільки після визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири іпотека не припиняється, позивач набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Таким чином, суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме Закону України «Про іпотеку» та неправильно встановив зміст фактичних правовідносин, що склались між сторонами, чим протиправно відмовив в задоволенні позовних вимог позивача та прийняв незаконне рішення по справі.

Вважає також помилковими доводи суду про те, що позивачем у справі не надано доказів погашення заборгованості у повному обсязі боржником - її чоловіком, оскільки встановлення обставин наявності чи відсутності у боржника за виконавчим документом - відповідача по справі заборгованості не є предметом розгляду даної справи та виходить за межі предмета доказування.

У поданому відзиві представник АТ КБ «Приватбанк» Сокуренко Н. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів, викладених в ній, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним. Посилаючись на практику Верховного Суду вважає, що поділ майна сторонами використовується для уникнення сплати боргу боржником й невиконання судового рішення про його стягнення.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники не скористалась.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача Соболівський А. М. підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник третьої особи АТ КБ «Приватбанк» Абібулаєва Т. Г. проти апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 16.12.1989 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 29.07.2010 розірвано.

Судом встановлено, що 21.04.2006 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В. В., реєстровий № 818.

З матеріалів справи також слідує, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № K2AVGA00000014 від 18.05.2007 р., за умовами якого, Банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору.

Відповідно до п.7.1. кредитного договору № K2AVGA00000014 Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 18.05.2007 р. по 18.05.2017 р. включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії («Кредит») у розмірі 167 468,50 доларів США 00 центів на споживчі цілі, а також у розмірі 17 498,50 доларів США 00 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, у момент надання кредиту 1,5% від суми кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору.

Відповідно до п. 7.3. кредитного договору № K2AVGA00000014 забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає договір іпотеки на 4-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 79,00 кв.м, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором.

Відповідно до наявної в матеріалах справи згоди на укладення позичальником кредитного договору № K2AVGA00000014 від 18.05.2007 р., ОСОБА_1 дала згоду на укладення позичальником Кредитного договору № K2AVGA00000014 від 18.05.2007 р., одержання останнім кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником (у тому числі: 4-х кімнатна квартира, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), іпотекодавець зобов`язувався передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором.

Також встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28.01.2010 р. у справі № 2-196/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 1 155 964,84 гривні та 9 356,49 гривень, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 гривень й витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень, а всього - 1 167 051,33 грн.

24.01.2020 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь О. Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа №2-196/10 р., виданого 20.09.2010 р. Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення суду від 28 січня 2010 року.

27.01.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь О. Р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесено постанову про арешт майна боржника, зокрема, на нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, та оголошено заборону його відчуження.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є предметом іпотеки, позивачем у справі не надано доказів в погашення заборгованості у повному обсязі боржником - її чоловіком, та ураховуючи, що позовні вимоги заявлені не про поділ квартири, як предмету іпотеки, який може бути поділений за відсутності негативних наслідків для іпотекодавця (без зміни власника майна), та дійшов висновку про те, що позивач - дружина боржника переслідує мету, яка спрямована на уникнення (ускладнення) виконання судового рішення про стягнення заборгованості з її чоловіка.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 дійшов висновку, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем.

Водночас, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 303/3674/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що поділ майна штучно погоджений подружжям спосіб порушує майнові та інтереси банку й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення перешкод у примусовому виконанні судового рішення про стягнення боргу. Верховний Суд не заперечує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю. Оскільки заявлено вимогу про поділ домоволодіння не як предмету іпотеки, який може бути поділений за відсутності негативних наслідків для іпотекодавця (без зміни власника майна), Верховний Суд дійшов висновку про те, що дружина боржника переслідує мету, яка спрямована на уникнення (ускладнення) виконання судового рішення про стягнення заборгованості з її чоловіка.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира є предметом іпотеки, позов у цій справі подано після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 24 січня 2020 року, за наявності невиконаного боржником - колишнім чоловіком позивачки, рішення суду про стягнення з нього на користь АТ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 167 051 грн 33 коп., здійснення опису та арешту майна боржника, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов про поділ майна спрямований на ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду усталеній практиці Верховного Суду колегією суддів до уваги не приймаються, адже за встановлених у цій справі обставин не знайшли свого підтвердження, як і доводи щодо порушення житлових прав позивачки.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Соболівського Антона Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко