Провадження № 22-ц/801/2432/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 рокуСправа № 127/17181/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Акцент-банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» на рішення Вінницького міського суду від 14 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ан. О. В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року АТ «А-банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 24.02.2017 відповідач ,підписавши анкету заяву у відділенні банку приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору б/н та отримання кредитної картки. На підставі вказаної анкети - заяви відповідачеві на платіжну картку було встановлено кредитний ліміт зі сплатою 44.4 % на рік на суму залишку заборгованості. Позичальник, отримавши кредитні кошти в сумі 45650,16 грн., порушив договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, кредит не погашав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за кредитом, яку він у добровільному порядку не погашає. Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «А-банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.02.2017 станом на 30.04.2024 у розмірі 73717,23 грн, що складається з 45650,16 грн заборгованості за кредитом, 28067,07 грн за відсотками.

Рішенням Вінницького міського суду від 14 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі АТ «А-Банк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати ,а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір у порядку частини першої статті 634 ЦК України, оскільки відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору та погодився, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір надання банківських послуг. Крім цього, договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювався факт укладення ним кредитного договору, а тому зазначені обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Відповідач не надав суду жодних заперечень щодо наданого розрахунку заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обгрунтованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду від 14 жовтня 2024 року, вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2014 ОСОБА_1 підписав анкету - заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент Банк» , при цьому і ній відсутні відмітки про бажаний певний вид послуг банку та про визначення кредитного ліміту . В анкеті-заяві також відсутні відмітки про те, що ОСОБА_1 отримав і підписав пам`ятку про тарифи і основні умови обслуговування.

Відповідач підтвердив, що дана анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір про надання банківських послуг ( а.с. 12).

На ім`я ОСОБА_1 АТ «Акцент Банк» відкрив рахунок № НОМЕР_1 та видав дві картки №680253 зі строком дії до вересня 2021 та №425899 зі строком дії до грудня 2024 року.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 24.02.2017, станом на 30.04.2024 заборгованість ОСОБА_1 складала 73717,23 гривень, з яких: 45650,16 грн- заборгованість за кредитом; 28067,07 грн заборгованість за відсотками. (розрахунок а.с. 4-11).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що наданий до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а тому їх не можна вважати належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача із такими Умовами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено ст. ст. 207, 1055 ЦК України. Тобто,позивачем не доведено, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. З наданої суду виписки вбачається, що сума витрат за період складає 713538,63 грн, сума зарахувань за період складає 641331,80 грн. При цьому сума сплачених відповідачем відсотків, які не передбачені жодними допустимими доказами, складає 94913,38 грн. Отже, сума внесених коштів перевищує видачу 641331,80 + 94913,38 = 736245,18.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами був укладений кредитний договір у порядку приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, як публічного договору, і тим самим останній погодився, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, правил користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір надання банківських послуг, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві підписаній ОСОБА_1 від 11 вересня 2014 року процентна ставка не зазначена, відсутні також умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. (а.с.12).

Довідки про умови кредитування ,запропоновані ОСОБА_1 АТ «А-банк» не надало. У анкеті - заяві не зазначено, яку саме карту видано ОСОБА_1 «Універсальна» чи «Gold»,тобто ,які саме умови кредитування той обрав.

Також матеріали справи не містять жодного доказу , який би свідчив про погодження сторонами відсоткової ставки за користування коштами та її зміни.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив стягнути з відповідача ,крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками.

Проте, наданий позивачем витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт, Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг , а також що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови.

Надана позивачем роздруківка Тарифів з обслуговування кредитних карт, Умов та правил надання банківських послуг із сайту позивача не може бути належним доказом на підтвердження умов надання кредиту, оскільки його формування повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, про що йдеться у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «А-банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно зі ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «А-банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ «А-банк» дотрималося вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов обгрунтованого висновку, про те, що за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом, вимоги банку про стягнення відсотків задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що , відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення відсотків ,суд неправомірно відмовив у стягненні тіла кредиту (фактично отриманих коштів) також не заслуговують на увагу.

Суд вірно встановив, що банк ,здійснюючи погашення заборгованості за тілом кредиту, фактично здійснював погашення нарахованих банком відсотків, розмір яких сторонами не обумовлено і тим самим збільшувалося тіло кредиту, однак не врахував, що оскільки між сторонами відсутня домовленість про відсотки, з відповідача підлягала б стягненню фактично отримана сума кредитних коштів, що відповідає положенням частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Дослідивши розрахунок заборгованості, наданий позивачем до матеріалів позову , суд вірно встановив, що відповідач, користуючись кредитними коштами наданими банком згідно договору б/н від 11 вересня 2014 року використав коштів на суму 713538,63 грн. При цьому сума сплачених відповідачем відсотків, розмір яких не підтверджений жодними допустимими доказами, складає 94913,38 грн. Отже, сума внесених відповідачем коштів перевищує видачу 641331,80 + 94913,38 = 736245,18).

За обставин відсутності доказів розміру відсотків за користування кредитом , ОСОБА_3 повернув банку фактично отримані кошти в повному обсязі, а тому порушення прав позивача не доведено і підстави для стягнення заборгованості з відповідача відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 369/4807/17 (провадження № 61-37093св18).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів обставин, на які він посилається , як на підставу своїх вимог , що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що судом на підставі наданих доказів було правильно, всебічно і повно встановлено обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, що підлягали застосуванню, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, в зв`язку із чим рішення про відмову у задоволенні позову підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук