ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 10.09.1988 року між ним і відповідачкою укладений шлюб, котрий зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська, актовий запис №1061. Зазначає, що наразі цим судом вирішується питання про розірвання шлюбу між ними. За час перебування у шлюбі вони з відповідачкою 21.02.1997 року придбали квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська», реєстровий номер 113. Після припинення шлюбних відносин вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо поділу цієї квартири. Тому позивач просив визнати на ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,1 кв.м., що є спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Із зустрічним позовом звернулась ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_4 . Отже ОСОБА_5 є бабусею ОСОБА_1 . 29.09.1993 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я ОСОБА_6 , в котрому заповіла все майно останній. Станом на 1997 рік ОСОБА_5 була власником квартири АДРЕСА_2 . 29.01.1997 року ОСОБА_1 , яка діяла за дорученням від ОСОБА_5 , продала вказану квартиру за 4665,00 грн. В результаті родинних домовленостей, ОСОБА_1 отримала від бабусі ОСОБА_5 грошові кошти за продану квартиру у розмірі 4665,00 грн. і 21.02.1997 року придбала спірну квартиру за 3927,76 грн. Зазначає, що спірна квартира, хоча і була придбана під час перебування сторін у шлюбі, але за кошти, що належали сім`ї ОСОБА_6 . Тому позивачка за зустрічним позовом просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,1 кв.м., право власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.1997 року, зареєстрованого на товарній біржі Катеринославська за реєстром №051-Н, зареєстроване в КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу 30п за реєстровим №113.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнаноти за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4031 (чотири тисячі тридцять одна) грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 10 вересня 1988 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом запису актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, актовий запис №1061 (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 21 лютого 1997 року, у період перебування сторін у шлюбі, на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська», за номером 113 зареєстрований в реєстрову книгу в «Дніпровському міському БТІ» Дніпровської міської ради (а.с. 9).

Згідно довідки про надання інформаційно-консультативних послуг ТОВ Лекс Статус від 19.06.2023, вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_3 складає 806200,00 грн (а.с. 11).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 вересня 1988 року Відділом запису актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська за актовим записом №1061, розірвано. Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено без змін « ОСОБА_8 ». Рішення набрало законної сили.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 28 КпШС встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За змістом ч. 2 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до роз`яснень пункту 22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток.

Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (стаття 29 КпШС).

Отже, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Так, Пленум ВСУ вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання; приймаючи до уваги, що придбання спірної квартири відповідало інтересам сім`ї ОСОБА_8 ч.3 ст. 61 СК України, а не власним, не пов`язаним з сім`єю інтересів одного з подружжя, - місцевий суд дійшов обґрунтовано висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Посилання апелянта на те, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_1 успадкувала від своєї бабусі ОСОБА_5 , є недоведеними.

Так, за договором купівлі - продажу від 29.01.1997, ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_2 за 4665,00 грн.

Відповідно до наведених вище письмових доказів, спірну квартиру АДРЕСА_1 було придбано сторонами під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 21 лютого 1997 року за 3927,76 грн.

Належних, достатніх доказів, що 4665,00 грн від продажу квартири АДРЕСА_2 були вкладені саме у придбання спірної квартири АДРЕСА_1 - суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів не заявлені, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Проміжок часу у 3 тижні між продажем квартири АДРЕСА_2 та купівлею квартири АДРЕСА_1 не доводить факту, що спірна квартира придбана за кошти бабусі ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

Крім того, з копію трудової книжки серії НОМЕР_2 та довідки №182 від 19.08.1993 вбачається, що ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі, з 1988 року працював на різних посадах на різних підприємствах та отримував заробітну плату (а.с. 91-93).

Так, з довідки про доходи ПрАТ Кондитерська фабрика АВК №01/126 від 31.08.2023 вбачається, що загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з 21 листопада 1988 року по 03 січня 1991 року становить 6943,25 грн (а.с. 111).

Згідно довідки про доходи ПрАТ Комбінат Придніпровський №104 від 08.09.2023, за період з 1991 року по 1993 рік заробітна плата ОСОБА_3 складала 213470,29 карбованців (а.с. 110).

Відповідно до довідки про доходи ПрАТ Лінде газ Україна №37 від 13.09.2023, загальна сума доходу за період з 1995 року по 1999 рік становить 11044,17 грн (а.с. 112).

Зазначені доходи ОСОБА_3 за період з 1988 року по 1997 рік дозволяють дійти висновку про наявність можливості у сторін здійснювати накопичення грошових коштів для придбання спірної квартири.

Отже, оскільки спірна квартира набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, тому діє презумпція належності такого майна подружжю на праві спільної сумісної власності, яка ОСОБА_1 не спростована.

Разом з тим, колегія звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки спірне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то кожному із них у спірній квартирі належить по 1/2 частці.

Однак, місцевий суд, в оскаржуваному рішенні визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя сторін у порядку поділу майна подружжя, помилково не визнав за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, колегія дійшла висновку про наявність підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги, зміни оскаржуваного рішення шляхом доповнення резолютивної частини абзацом третім наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого суду частковій зміні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року змінити, доповнити резолютивну частину абзацом третім наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .».

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова