Справа №443/1798/24
Провадження №2/443/789/24
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

28 листопада 2024 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Квітневе в особі Бібрської міської ради Львівської області про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на цілий житловий будинок та господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно витягу №222 від 02.09.2024 року із погосподарської книги села Квітневе, ОСОБА_3 дійсно був постійно зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним за цією адресою проживала його дружина ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 станом на 30.06.1990 року був головою колгоспного двору за даною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь по батьковій лінії ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Згідно довідки Новострілищанської селищної ради №984 від 11.07.2017 року, ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним до дня смерті проживала його дружина ОСОБА_2 , яка здійснювала догляд за чоловіком та займалася похороном. Заповіт у виконкомі Баковецької сільської ради від ОСОБА_3 не посвідчувався. Зазначає, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 були його дружина ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_4 , однак останній спадщину після смерті батька не прийняв у жоден із передбачених законом способів. Натомість, дружина покійного ОСОБА_2 постійно проживала із своїм чоловіком ОСОБА_3 на час його смерті, не заявляла про відмову від спадщини, а тому фактично її прийняла вступивши в управління та володіння спадковим майном, однак юридично спадкових прав вона не оформляла. Таким чином, маючи свою частину будинку як член колгоспного двору та успадкувавши частину будинку після смерті свого чоловіка, ОСОБА_2 стала одноосібним фактичним власником житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його бабуся по батьковій лінії ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшов житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 . Згідно довідки Новострілищанської селищної ради №985 від 11.07.2017 року, ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею до дня смерті проживав без реєстрації внук ОСОБА_1 , який здійснював догляд за бабусею. В колишній Баковецькій сільській раді посвідчувався заповіт ОСОБА_2 від 11.06.1999 року в користь онука ОСОБА_1 . Зазначає, що крім нього, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині, не було. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом був його батько і відповідно син покійної ОСОБА_4 , однак він спадщину не прийняв у жоден із передбачених законом способів, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Натомість, він постійно проживав без реєстрації із своєю бабусею ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадкового майна, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.04.2019 року у справі №443/1627/18, встановлено факт його постійного проживання із ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнано в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право на земельні частки (паї) на території Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

03.10.2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , однак нотаріус йому відмовив. Причиною відмови стало те, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 07.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 04.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача - адвоката Яременка І.О. надійшла заява, згідно якої останній просить розглянути справу без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача - Бібрської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву та клопотань про проведення судового засідання без його участі до суду не надходило.

У зв`язку з цим суд визнає неявку представника відповідача неповажною та вважає, що у відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України справу можливо слухати у відсутності відповідача (заочний розгляд), оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини.

Як вбачається з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.5 на звороті), останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 24.04.2019 року.

Згідно витягу №222 від 02.09.2024 року із погосподарської книги села Квітневе, ОСОБА_3 дійсно був постійно зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним за цією адресою проживала його дружина ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 станом на 30.06.1990 року був головою колгоспного двору за даною адресою (а.с.8, 31).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, який виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , то такий розташований АДРЕСА_1 , станом на 01.01.2021 року має наступні характеристики: загальна площа 101,6 кв.м, житлова - 74,6 кв.м., допоміжна - 27,0 кв.м. (а.с.18-22).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Із врахуванням викладеного, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були умовно рівними, тобто по 1/2 частині будинковолодіння, однак право власності на частки в будинку за собою не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , виданим Баковецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 04.09.1997року (а.с.9)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Новострілищанської селищної ради №984 від 11.07.2017 року, проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним до дня смерті проживала його дружина ОСОБА_2 , яка здійснювала догляд за чоловіком та займалася похороном. Заповіт у виконкомі Баковецької сільської ради від ОСОБА_3 не посвідчувався (а.с.10).

Оскільки заповіту ОСОБА_3 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 була його дружина - ОСОБА_2 та їхній син - ОСОБА_4 .

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_4 спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 не прийняв у жоден із передбачених законом способів, що підтверджується також підтверджується інформаційною довідкою із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №78662904 від 08.10.2024 року, де відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.32).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підвтерджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.14).

Натомість ОСОБА_2 , спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично прийняла, оскільки вступила в управління і володіння спадковим майном, однак юридично не оформили своїх спадкових прав.

Таким чином, маючи свою частину будинку як член колгоспного двору та успадкувавши частину будинку після смерті свого чоловіка, ОСОБА_2 стала одноосібним фактичним власником житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , однак право власності на будинок за собою не реєструвала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача по батьковій лінії ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим Баковецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 10.05.2006 року (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшов житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_2 , 11.06.1999 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Баковецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 40, згідно якого остання все своє майно заповіла внукові - ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно довідки Новострілищанської селищної ради №985 від 11.07.2017 року, ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею до дня смерті проживав без реєстрації внук ОСОБА_1 , який здійснював догляд за бабусею. В колишній Баковецькій сільській раді посвідчувався заповіт ОСОБА_2 від 11.06.1999 року в користь онука ОСОБА_1 (а.с.12).

Судом також встановлено, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.04.2019 року у справі №443/1627/18 (провадження 2/443/491/19) установлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з його бабусею - ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в порядку спадкування за заповітом після смерті його бабусі - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , право на земельну частку (пай) площею 1,10 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, яка належала чоловікові ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0159886, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №181 від 03 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Баковецькій сільській раді 14 серпня 2017 року за №66, спадкоємцем якої була ОСОБА_2 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав та право на земельну частку (пай) площею 2,01 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померла мала право на підставі Сертифіката на право на земельну частку(пай) серії ЛВ №0159916, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №181 від 03 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Баковецькій сільській раді 14 серпня 2017 року за №65.(а.с.15-17).

Вказаним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.04.2019 року у справі №443/1627/18 (провадження 2/443/491/19) встановлено, те, що позивач дійсно постійно проживав з разом з бабусею - ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відтак позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , як такий, що постійно проживав разом із нею, на час відкриття спадщини.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як видно із інформаційної довідки із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №78662908 від 08.10.2024 року, відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.33).

З метою оформлення права власності на майно колгоспного двору, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, листом відповіддю приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Посацької А.О. №96/02-31 від 03.10.2024, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.24).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Одночасно, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом щодо нерухомого майна - житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на нерухоме майнл, що належало померлій ОСОБА_2 (спадкове майно), перешкоджає в реалізації його спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на цілий житловий будинок та господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя С.І. Сливка