ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
29 жовтня 2024 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Свистунової О.В.
суддів Макарова М.О., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря Попенко Ю.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
заяву представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Добринь Ярослава Олексійовича про ухвалення додаткового рішення
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення повернення майна,
В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2023 року позивач ОСОБА_2 , відповідно до розпорядження Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)», яким було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення повернення майна.
Позовна заява мотивована тим, що 06.01.2022 року між позивачем ОСОБА_2 (орендар) і ФОП ОСОБА_1 (суборендатор) був укладений договір суборенди торгового місця № 208 загальною площею 21 кв.м. на території ринка, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Факт передачі об`єкта оренди підтверджується актом приймання-передачі від 06.01.2022 року.
Відповідно до п. 3.1-3.3 Договору за користування об`єктом оренди суборендар сплачує орендарю суборендну плату. Загальна сума суборендної плати за місяць складає 10 000,00 гривень. Суборендар зобов`язаний сплачувати орендарю орендну плату авансовими платежами до 06 числа поточного місяця.
З початку березня 2022 року відповідач почала порушувати умови договору, перестала сплачувати суборендну плату, договір не припинила, об`єкт оренди не повернула, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з приводу стягнення з відповідача заборгованості по сплаті суборендних платежів за договором.
30.10.2022 року на адресу відповідача було направлено повідомлення від 27.10.2022 року про розірвання договору з вимогою повернення об`єкта оренди, в якому зазначено строки повернення об`єкта оренди та розмір неустойки, яку вона зобов`язана сплатити у разі порушення цього строку. Вказане повідомлення було особисто вручено відповідачу 07.11.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Згідно з п. 2.5 Договору у випадку припинення договору суборенди, його розірвання, відмови від договору суборенди, суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути орендарю об`єкт оренди в належному стані, не гіршому, ніж на час передання його в суборенду, з урахуванням фізичного зносу, а орендар повинен прийняти об`єкт оренди. Факт повернення суборендарем орендарю об`єкта оренди оформлюється сторонами актом приймання-повернення об`єкта оренди (додаток № 2 до Договору). Об`єкт оренди вважається повернутим суборендарем орендарю, а договір суборенди припиненим з моменту підписання сторонами акта приймання-повернення об`єкта оренди.
Пунктом 2.6 Договору передбачено, що у разі невиконання суборендарем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди орендар має право вимагати від суборендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення суборендарем повернення об`єкта оренди, а також самостійно звільнити об`єкт оренди від майна суборендаря.
14.11.2022 року на адресу відповідача було направлено повідомлення від 12.11.2022 року за № 208/2 щодо повернення об`єкта оренди та попереджено про нарахування договірної неустойки, проте конверт із вказаним повідомленням повернувся з відміткою «за закінчення терміну зберігання».
31.05.2023 року на адресу відповідача було направлено повідомлення (вимога) про повернення об`єкта оренди та попередження про одностороннє звільнення об`єкта оренди від майна відповідача, проте конверт із вказаним повідомленням (вимогою) також повернувся з відміткою «за закінчення терміну зберігання».
19.06.2023 року в присутності двох свідків (орендарів сусідніх торгових місць) та представника власника майна - ТОВ «Краматорський ринок» об`єкт оренди був відкритий та звільнений від майна відповідача.
Позивач зазначав, що через порушення умов договору в частині своєчасного повернення об`єкта оренди у відповідача виникло зобов`язання по сплаті неустойки за користування майном за час прострочення повернення майна, а саме за період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року, в сумі 145333,32 грн.
У зв`язку з чим, посилаючись на положення договору та частини 2 статті 785 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку за користування об`єктом оренди за час прострочення його повернення, за період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року в розмірі 145333 грн. 32 коп., а також понесені судові витрати.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Постановою Дніпровського апеляційного суд від 08 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2024 року залишено без змін.
11.10.2024 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Добринь Ярослава Олексійовича про ухвалення додаткового рішення.
Заява мотивована тим, що у відзиві на апеляційну скаргу адвокатом Добринь Я.О. ставилось питання про стягнення з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, надавались докази на підтвердження понесених судових витрат. Проте, суд апеляційної інстанції у постанові від 08 жовтня 2024 року не вирішив питання про розподіл судових витрат відповідача, що є підставною для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України.
У зв`язку з чим просив стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрат на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом апеляційної скарги у розмірі 8 000,00 грн.
20.10.2024 року ОСОБА_2 надіслав через систему Електронний суд заяву про розгляд справи за відсутності. Крім того, зазначив, що заперечення щодо заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції були викладенні позивачем у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, який наявний в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заяву слід задовольнити частково та ухвалити у справі додаткове судове рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:
«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2024 року у відзиві поданим адвокатом Добринь Я.О., який діє від імені відповідача ФОП ОСОБА_1 , просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано:
- ордер про надання правничої (правової) допомоги № 1210175 від 30.06.2023 року,
- додаткову угоду № 6 від 12 вересня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 07/06/2023 від 07.06.2023 року,
- акт про прийняття-передачі наданих послуг від 12 вересня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 07/06/2023.
Згідно додаткової угоди № 6 від 12 вересня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 07/06/2023 від 07.06.2023 року вартість послуг складає 8 000 грн, з яких: 6 500 грн складання та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2024 року; 1500 грн участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції (одне судове засідання у тому числі в режимі відеоконференції).
Адвокат ОСОБА_3 , який діє від імені відповідача ФОП ОСОБА_1 , відповідно до вимог ЦПК України надіслав заяву з доданими до неї матеріалами іншим учасникам судового процесу, а саме ОСОБА_2 , що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення (а.с. 35 том 1).
ОСОБА_2 , у своїй відповіді на відзив відповідача ФОП ОСОБА_1 зазначив, що стороною відповідача було допущено недотримання вимог стосовно необхідності та співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Оскільки по змісту наданого відзиву, він складається з 5-ти сторінок, з яких 99 % це описова частина справи, викладення скопійованого тексту відзиву відповідача на позов у суді першої інстанції. У поданому відзиву на апеляційну скаргу взагалі відсутні заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав апеляційної скарги, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Відповідачем були надані докази наданих правничих послуг які фактично не виконувалися, що є підставою для відмови у стягненні судових витрат відповідача понесених на правничу допомогу.
Вирішуючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів приймає до уваги, що позивач скористався своїм процесуальним правом та надав заперечення щодо заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, що адвокат не приймав участі у судовому засіданні, відмови у задоволенні апеляційної скарги позивача, та беручи до уваги принцип пропорційності розподілу судових витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також заперечення позивача щодо заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання та стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрат на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом апеляційної скарги у розмірі 2 000,00 грн., що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.
Така сума витрат на професійну правничу допомогу на вказану суму буде співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у суді та відповідатиме критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Керуючись ст. 141, 270, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Заяву представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Добринь Ярослава Олексійовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрат на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом апеляційної скарги у розмірі 2 000,00 грн.
Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Головуючий О.В. Свистунова
Судді: М.О. Макаров