Справа № 454/3429/23 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т. В.
Провадження № 22-ц/811/2233/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року в складі судді Струс Т.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, з участю третьої особи міського голови Сокальської міської ради Львівської області ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення,-

встановив:

У серпні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Сокальської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення.

Вимоги обґрунтовувала тим, що розпорядженням №146-к/тр від 25.07.2023 оголошено догану ОСОБА_1 , начальнику відділу культури Сокальської міської ради Львівської області, за порушення трудової дисципліни. Підставою оголошення догани був акт службового розслідування від 18.07.2023, письмове пояснення ОСОБА_1 від 25.07.2023, де зазначено, що ОСОБА_3 призначена на посаду завідувача народного дому с.Перв"ятичі з 01.03.2023 (наказ 10/02-02 від 20.02.2023) на постійній основі. Копії контракту з ОСОБА_4 та документів, що підтверджують наявність необхідного стажу роботи та погодження її призначення з Сокальським міським головою, ОСОБА_5 не надано, що свідчить про порушення вимог ст.ст. 21, 21-1 Закону України «Про культуру» та п. 7 Положення про відділ.

Вважає розпорядження протиправним і таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що в акті перевірки та наказі про оголошення догани відсутні обґрунтованість причин її винесення, не зазначено норми наказів, розпоряджень чи пунктів посадової інструкції, у якій саме дії (бездіяльності) полягає проступок. Вказаним розпорядженням оголошено догану ОСОБА_1 , як начальнику відділу культури Сокальської міської ради Львівської області, що є недопустимим, так як дисциплінарне стягнення може бути накладеним на працівника за виявлені порушення трудової дисципліни або за неналежне виконанням з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

У даному випадку не визначено чиї обов`язки порушила позивачка. Також, у розпорядженні про накладення дисциплінарного стягнення повинно бути обов`язково зазначено, коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення трудових обов`язків.

Виходячи з наведеного, вважає, що розпорядження про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани є таким, що суперечить вимогам закону, протиправним та таким що підлягає скасуванню. Просить визнати протиправним та скасувати розпорядження №146-к/тр від 25.07.2023 про оголошення догани за порушення трудової дисципліни.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, з участю третьої особи міського голови Сокальської міської ради Львівської області ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що суд неправильно та неповно дослідив докази, що мають значення для справи.

Зазначає, що порядок проведення службового розслідування, терміни та фіксацію такого стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950.

За результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначають, зокрема, факти і суть звинувачень або підозри, які стали підставою для проведення службового розслідування, посаду, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіту, термін служби у органі державної влади особи стосовно якої проведено службове розслідування, обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством (п. 8 Порядку).

У разі прийняття рішення щодо притягнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, до відповідальності, комісія пропонує вид дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством.

Таким чином Акт службового розслідування є документом, який фіксує встановлені в ході такого обставини, характеризує особу, щодо якої проводиться розслідування, описує вчинені під час його проведення дії уповноважених осіб, а також містить висновки по суті розглянутого питання та пропозиції щодо їх усунення у разі необхідності.

Підставою проведення службового розслідування відносно позивачки послугувала службова записка заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Сокальської міської ради від 07.06.2023, згідно із якою він звернувся до міського голови щодо необхідності проведення службових розслідувань на предмет дотримання начальником відділу культури вимог законодавства при призначенні директора Народного дому м. Сокаль та інших керівників комунальних закладів культури, що є безпідставним в розумінні п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950.

Крім цього, оскаржуваний акт не містить мети такого розслідування, зазначено неповну інформацію стосовно позивачки та не враховано попередню роботу працівника.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

02.09.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Сокальської міської ради на апеляційну скаргу, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Учасники справи позивачка ОСОБА_1 , представник відповідача Сокальської міської ради Львівської області та третя особа міський голова Сокальської міської ради Львівської області Касян С.В., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 22 жовтня 2024 року не прибули, не повідомили про причини неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ЗУ «Про культуру» лише з з 29.05.2023 містить норму. за якою керівники комунальних закладів культури у населених пунктах з населенням до 5 тисяч жителів можуть призначатися на посаду без проведення конкурсу шляхом укладення з ними контракту за результатами співбесіди, за умови дотримання вимог, передбачених абзацом першим частини першої статті 21-1 цього Закону, однак станом на прийняття наказу про призначення ОСОБА_6 на посаду від 20.02.2023 № 10/02-02, положення ЗУ «Про культуру» не містили такої норми.

Таким чином, приймаючи рішення щодо призначення ОСОБА_6 завідувачем народного дому с. Перв`ятичі, позивачка ОСОБА_1 діяла в супереч вимог ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про культуру», оскільки прийняла її на роботу без проведення конкурсу, укладення контракту і фактично безтерміново та в супереч п. 7 Положення про відділ культури Сокальської міської ради Львівської області, без погодження міського голови, що свідчить про не сумлінне виконання нею своїх обов`язків, обов`язковість виконання яких є закріпленою у ст. 139 КЗпП України.

При цьому, факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку є зафіксований в акті службового розслідування від 18.07.2023, в оскаржуваному розпорядженні, тому проаналізувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасувати розпорядження №146-к/тр від 25.07.2023 міського голови про оголошення догани є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Сокальською міською радою Львівської області, а саме обіймала посаду начальника відділу культури Сокальської міської ради Львівської області.

Відповідно до п. 2.15 Посадової інструкції начальника відділу культури Сокальської міської ради Львівської області, затвердженої міським головою 04.01.2021, начальник відділу відповідно до вимог норм чинного законодавства України здійснює добір кадрів працівників закладів, підприємств і організацій культурно-мистецької сфери.

Із копії наказу начальника відділу культури Сокальської міської ради Львівської області Михайлюк М.В. № 10/02-02 від 20.02.2023 встановлено, що ОСОБА_6 призначена на посаду завідувача Народного дому с. Перв`ятичі за основним місцем роботи з 01.03.2023 з посадовим окладом згідно штатного розпису на 1,0 ставки по 12 тарифному розряду, на випробувальний термін (три місяці) (а.с. 40).

Згідно із розпорядженням Сокальського міського голови № 146-к/тр від 25.07.2023 «Про застосування заходу дисциплінарного стягнення до ОСОБА_7 », оголошено ОСОБА_1 , начальнику відділу культури Сокальської міської ради Львівської області, догану за порушення трудової дисципліни. Підставою зазначено акт службового розслідування від 18.07.2023, письмове пояснення ОСОБА_1 від 25.07.2023.

З акту службового розслідування від 18.07.2023, проведеного комісією з проведення службового розслідування Сокальської міської ради Львівської області щодо дотримання начальником відділу культури Сокальської міської ради Михайлюк М.В. вимог законодавства при призначенні директора Народного дому м. Сокаль та інших керівників комунальних закладів культури встановлено, що ОСОБА_8 призначена на посаду завідувача народного дому с. Перв`ятичі з 01.03.2023 (наказ 10/02-02 від 20.02.2023) на постійній основі. Копії контракту з ОСОБА_9 та документів, що підтверджують наявність необхідного стажу роботи та погодження її призначення з Сокальським міським головою, ОСОБА_10 комісії не надано.

Із пояснень ОСОБА_1 слідує, що призначення ОСОБА_6 на посаду керівника народного дому с. Перв`ятичі погоджено з міським головою в усній формі, порушення конкурсної процедури призначення на посаду керівника народного дому ОСОБА_6 спростовує прикінцевими положеннями ЗУ «Про культуру» від 28.01.2016, де, вказано, що конкурсна процедура не застосовується для призначення керівників комунальних закладів культури у громадах з населенням до п`яти тисяч жителів.

Звертаючись з позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що накладення на неї дисциплінарного стягнення у виді догани є таким, що суперечить вимогам закону, протиправним, тому підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах встановленої законом компетенції.

Так, цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.ч. 1-2 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В свою чергу, справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом (п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи звертаючись до суду з позовом до Сокальської міської ради Львівської області позивачка ОСОБА_1 просить про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення.

Як вже зазначалося, позивачка ОСОБА_1 очолювала відділ культури Сокальської міської ради Львівської області.

Згідно із Положенням про відділ культури Сокальської міської ради Львівської області, відділ є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в установах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням (п. 12).

Відповідно до п. 1 Положення відділ культури Сокальської міської ради Львівської області є виконавчим органом Сокальської міської ради, що утворюється Сокальською міською радою, підзвітний та підконтрольний Сокальській міській раді, підпорядкований виконавчому комітету Сокальської міської ради, голові, заступнику голови з питань діяльності виконавчих органів (гуманітарна сфера), а з питань здійснення делегованих повноважень підконтрольний відповідним органам виконавчої влади.

Згідно із п. 6 Положення, відділ очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з посади головою міської ради згідно із законодавством. У п. 7 Положення передбачено повноваження начальника відділу, зокрема, здійснює добір кадрів.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, спірні правовідносини в цій справі обумовлені реалізацією позивачкою передбачених ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», а також ЗУ «Про культуру» повноважень щодо здійснення кадрового добору, що означає обов`язковість прийнятих за їх результатами рішень для підконтрольного суб`єкта та свідчить про наявність владно-управлінських функцій відповідного суб`єкта у цих правовідносинах.

Відповідно, посада начальника відділу культури у Сокальській міській раді відповідає визначенню публічної служби (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України), тому оскарження розпорядження, яким застосовано до позивачки захід дисциплінарного стягнення під час виконання нею трудових обов`язків, свідчить про публічно-правову природу таких правовідносин.

Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення».

Таким чином, Велика Палата виснувала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, спір, який стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання, застосування заходів заохочення та стягнення, є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, справа за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, з участю третьої особи міського голови Сокальської міської ради Львівської області Касян Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до наведених вище вимог закону та судової практики, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Враховуючи наведене та навіть за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення необхідно скасувати із закриттям провадження у справі, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами КАС України у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає правової оцінки будь яким доводам учасників справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, оскільки апеляційний суд задовольняє частково апеляційну скаргу та на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення і закриває провадження в справі, необхідно одночасно роз`яснити позивачці ОСОБА_1 право на звернення до апеляційного суду протягом десяти днів з дня отримання постанови, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, з участю третьої особи міського голови Сокальської міської ради Львівської області Касян Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення - закрити.

Роз`яснити позивачці ОСОБА_1 право на звернення з такою вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду, а також роз`яснити позивачці про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк