Провадження № 2/201/1138/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26.12.2023р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири (а.с.№4-10).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.12.2023р. позовна заява прийнята до розгляду, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№58).

29.04.2024р. позивачу було роз`яснено право залучити до участі у справі інших (окрім відповідачки) співвласників квартири АДРЕСА_1 , а також запропоновано подати суду докази того, за ким зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.№67).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 . Відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_4 за цією ж адресою. 06.11.2023р. та 13.11.2023р. відбулося залиття квартири позивача. 13.11.2023р. складено акт про залиття. За результатами обстеження встановлено, що під душовою кабіною в квартирі відповідачки виявлена волога підлога та грибок, що свідчить про постійне протікання комунікацій. Відповідно до висновку про вартість матеріального збитку встановлено, що відповідачкою завдана шкода у розмірі 23 898грн.. Також відповідачкою завдана моральна шкода у розмірі 25 000грн., яку позивач просив стягнути разом з витратами на проведення оцінки вартості матеріального збитку 4 000грн., витратами на правничу допомогу у розмірі 8 500грн. та судовим зброром у розмірі 3 757грн.60коп.

31.05.2024р. позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, яка фактично стосується збільшення витрат на правничу допомогу до 12 000грн. (а.с.№80-84).

17.05.2024р. в поряку ст.178 ЦПК України до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому відповідачка посилалася на те, що акт про залиття не відповідає встановленим вимогам, оскільки підписаний позивачем, який є зацікавленою особою. Підпис з боку ФОП ОСОБА_5 вчинений ОСОБА_6 і відсутній будь-який правовий зв`язок між особою ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 . Зміст акту також викликає сумніви, квартира відповідачки не обстежувалась, оскільки на момент проведення обстеження вимагалось розбити кахель в її квартирі без будь-якої компенсації з боку позивача, у разі відсутності протікання в її квартирі. Акт містить опис завданої шкоди, при цьому будь-якого розрахунку, обмірювання чи інших вихідних данних, на підставі яких можна дійти висновку про площу завданої шкоди зроблено не було. Отже, акт не є належним та достовірним доказом, який підтверджує завдання шкоди з вини відповідача. Щодо звіту про оцінку вартості, то, на думку відповідачки, з долучених до звіту документів неможливо встановити правосуб`єктність ОСОБА_7 . Пункт 2 Звіту «Вступ» містить інформацію, що початковими даними для виконання оцінки є, зокрема, «акт обстеження б/н від 13.11.2023р. та акт про залиття б/н від 27.11.2023р.». З матеріалів справи вбачається, що акт обстеження житлового приміщення від 13.11.2023р. містить № 1 Отже, який акт обстеження без номеру був підставою для проведення оцінювання, відповідачці невідомо. Також відповідачка стверджувала, що акт про залиття б/н від 27.11.2023р. взагалі не складався. Матеріали справи містять акт залиття приміщень квартири від 28.11.2023р., який по суті є особистим зверненням ОСОБА_1 до Директора ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки» і підписаний ОСОБА_1 , як замовником оцінки. В п. 5 Звіту, на думку відповідачки, зазначено майно, яке не відповідає пошкодженому майну, що вказано в акті від 13.11.2023р., а при складанні звіту експертом бралася інформація з київських сайтів, ціни на якому є дорожчими ніж у м. Дніпрі. Отже, відповідачка стверджувала, що звіт про оцінку вартості матеріального збитку, складений ПП «Новмосковське бюро експертної оцінки» не відповідає початковим даним, для розрахунку шкоди було визначено значно більші площі, ніж зазначені в акті № 1 від 13.11.2023р., а акт про залиття б/н від 27.11.2023р., як підстава проведення оцінки, взагалі не існує. Договір № 231127-001 від 27.11.2023р. був укладений на проведення незалежної оцінки про ринкову вартість нерухомого майна, а не для оцінки завданої шкоди. За вищезазначеного, відповідачка просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.№ 71-73).

31.05.2024р. в поряку ст.179 ЦПК України до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилався на те, що акт є належним доказом залиття, складений уповноваженими особами та містить повну інформацію про залиття. ОСОБА_6 є слюсарем аварійно-відновлювальних робіт ФОП ОСОБА_5 , який обслуговує будинок, та він ставив підпис за себе, а не за ФОП ОСОБА_5 . На думку позивача, відповідачка навмисно чинила перешкоди для встановлення істини у справі, не надаючи доступ до комунікацій. Для встановлення вартості відновлювального ремонту квартири, позивач звернувся до ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки», яке виготовило звіт та має відповідний дозвіл на проведення такого оцінювання за КВЕД 66.21. Позивач зазначав, що у разі незгоди, відповідачка має можливість замовити інший висновок, отже просив задовольнити позов, стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування майнової шкоди - 23 898грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 25 000грн., а також вартість виготовлення звіту про оцінку - 4 000грн. та витрати на правничу допомогу - 8 500грн. (а.с.№105-110).

20.06.2024р. в поряку ст.180 ЦПК України до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, по тексту яких відповідачка зазначила, що позивачем не доведено, що між ОСББ`Перемога130» та ФОП ОСОБА_5 існують договірні відносини, довідка ОСББ не є підтвердженням перебування ОСОБА_6 в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 . Відповідачка стверджувала, що не заперечує проти доступу у її квартиру до комунікацій, але це можливо лише за умови здійснення компенсації їй за демонтаж та монтаж кахелю. У разі призначення доступу до комунікацій за ухвалою суду, відповідачка надасть згоду на забезпечення такого доступу. Також відповідачка зазначила, що позивачем не надано доказів правосуб`єктності ОСОБА_7 , як оцінювача та відповідь на відзив не містить контраргументів на те, що п. 2, 5 звіту не відповідає дійсності. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.№115).

Також, 20.06.2024р. відповідачкою надані заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, оскільки заява не містить обґрунтування складності справи, часу витраченого адвокатом на надання послуг, не зазначено обсягу виконаних робіт, а долучені до заяви договір та акт примання-передачі наданих послуг не відповідають на питання, викладені в ст. 137 ЦПК України. Враховуючи, що вартість збитків становить 27 898грн., вартість юридичних послуг, яка дорівнює 20 850грн., є неадекватною, а тому у разі задоволення позову, просила зменшити цю суму (а.с.№117).

24.06.2024р. відповідачкою подана заява про долучення доказів на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу (а.с.№118-123).

Ухвалою суду від 04.07.2024р. позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів, а відповідачці у залученні до участі у справі в якості третьої особи ОСББ «Перемога 130» (а.с.№124).

Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам сторін у сукупності з наявними письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане Виконкомом Дніпропетровської міської ради 23.02.1998р., власниками квартири АДРЕСА_5 зазначенні - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с.№16).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2009р., яке набрало законної сили, визначено частки у спільній сумісній власності та вказано, що кожному зі співвласників належить по 1/3 частини квартири (а.с.№97-99).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 отримав у спадщину 1/3 частиину квартири АДРЕСА_5 (а.с.№95-96).

Отже, враховуючи надані позивачем докази, він є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_9 є власницею 1/3 частини цієї квартири.

Згідно наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.11.2023р. (аналогічна інформація була отримана судом 29.04.2024р. з реєстрів - а.с.№22,65), відповідачка ОСОБА_2 є власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 .

Відомості про те, кому належать інші 2/3 квартири АДРЕСА_6 позивачем суду не надані.

Під час розгляду справи, суд в листі від 29.04.2024р. пропонував позивачу подати відповідні докази та вирішити питання про залучення до участі у справі всіх співвласників квартири АДРЕСА_6 (а.с.№67, 69).

Позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів шляхом доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.№91-93), проте ухвалою суду від 04.07.2024р. позивачу було відмовлено в задоволенні цього клопотання, оскільки така інформація судом вже була витребувана 29.04.2024р. задля роз`яснення права залучення до участі у справі всіх співвласників (а.с.№65,124).

Отже, позивачем доведено належними та допустими доказами, що відповідачка є власницею лише 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 .

13.11.2023р. був складений акт № 1 обстеження за участі голови правління ОСББ «Перемога 130» Ільніцького Л.Ю., слюсаря аварійно-відновлювальних робіт ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_6 та співвласника квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_1 (а.с.№15).

В акті зазначено, що комісією була обстежена квартира АДРЕСА_2 на предмет залиття 06.11.2023р. та 13.11.2023р. з вище розташованої квартири АДРЕСА_4 .

На день обстеження комісія встановила, що під час залиття квартири АДРЕСА_7 постраждали обої в коридорі, плитка ПВХ на стелі у ванній кімнаті.

В результаті обcтеження технічного поверху 06.11.2023р., 09.11.2023р. та 13.11.2023р., було з`ясовано, що затікання з покрівлі відсутне. При обстеженні вищерозташованої квартири АДРЕСА_4 виявлено: в ванній кімнаті встановлена душова кабіна, пральна машина, труби водопостачання закриті кахельною плиткою та гіпсокартоном, доступу для обстеження трубопроводу немає, під душовою кабіною виявлена волога підлога та грибок, що свідчить про постійне протікання комунікацій. Під час обстеження сантехнічних приборів слюсарем, протікань не виявлено. Власниця квартири відмовляється розбивати кахель, щоб надати доступ до комунікацій.

Опис обсягу заподіяної шкоди: коридор, площею 6.0 кв.м - на стінах та стелі обої, постраждало обої 3кв.м.; ванна кімната площею 2,1 кв.м. - стіни покриті кахелем, на стелі наклеяна плитка ПВХ, постраждало 2кв.м.

На підтвердження вартості матеріального збитку позивачем поданий звіт про оцінку вартості матеріального збитку від пошкодження оздоблення приміщень та меблів житлової квартири, вчиненого внаслідок залиття за адресою: АДРЕСА_8 , виготовлений експертом ОСОБА_7 ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки» (сертифікат субєкта оціночної діяльн6ості від 18.02.2022р. № 117/22, виданий ФДМ України), в якому зазначено, що розмір майнової шкоди становить суму - 23 898грн. (а.с.№23-49).

Щодо позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, з огляду на наступне.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, на відповідачку покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, подавши відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України належні, допустимі, достовірні та достатні докази.

На підтвердження наявності шкоди та її розміру позивачем надані докази акт про залиття від 13.11.2023р. та звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого внаслідок залиття.

Відповідачка у своєму відзиві, заперечуючи проти позову, посилалася на те, що акт про залиття та звіт про оцінку не відповідають встановленим вимогам.

Згідно п.2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. № 76 та додатку № 4 у разі залиття, аварії квартир складається Акт про залиття, аварію, що трапились на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання). До складу комісії входять: головний інженер виконавця послуг, голова комісії, майстер технічної дільниці, майстер ремонтної дільниці, слюсарь-сантехнік, представники організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення та гарячого водопостачання, також в акті чітко зазначаються причини залиття та висновки і рекомендації комісії про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду.

При цьому з актом ознайомлюються мешканці квартир, які мають відношення до складеного акту та відмова від підпису акту від потерпілої сторони та винної сторони не впливає на його чинність.

Як вбачається з акту від 13.11.2023р., він відповідає вимогам, викладеним у Правилах. Так, в ньому зазначено, ким він складений, що трапилось, і які наслідки (обсяг залиття, що пошкоджено), причина залиття та інше, а тому суд приймає цей доказ як належний та допустимий доказ завдання шкоди саме відповідачкою.

Небажання відповідачки надати доступ до комунікацій, шляхом розбиття кахелю, не може мати наслідком недійсність акту, адже у разі відсутності її вини у залитті квартири позивача, за умови відмови його здійснити демонтаж та монтаж кахеля, відповідачка не позбавлена була можливості звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, суд вважає, що вина відповідачки, як співвласниці квартири АДРЕСА_1 підтверджена належними доказами та не спростована нею.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено розмір завданої шкоди належними, допустимим та достатніми доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночку діяльність в Україні» істотними умовами договору на проведення оцінки майна, серед іншого, є: зазначення майна, що підлягає оцінці; мета, з якою проводиться оцінка.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом складеним, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами.

Як вбачається з наданої позивачем копії договору про проведення незалежної оцінки № 231127-001 від 27.11.2023р. предметом оцінки були послуги щодо проведення належної оцінки про ринкову вартість нерухомого майна квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 (п.1.1 договору), а метою оцінки вказано визначення ринкової вартості майна (п.1.2 договору) (а.с.№50-51).

В рахунку № 231127-001 від 27.11.2023р. зазначено метою надання висновку визначення ринкової вартості обєкту (а.с.№52).

У висновку про вартість об`єкту оцінки зазначено обєктом оцінки матеріальний збиток від пошкодження оздоблення приміщень та меблів житлової квартири, вчиненого внаслідок залиття за адресою: АДРЕСА_8 , а метою оцінки надання висновку про вартість для отримання фінансової компенсації матеріального збитку (а.с.№24,26).

Отже, предмет оцінки та мета оцінки, що вказані у договорі № 231127-001 від 27.11.2023р. та у звіті про оцінку вартості матеріального збитку, який був виготовлений на підставі договору № 231127-001 від 27.11.2023р. (а.с.№24), є різними.

В пункті 2 «Вступ» звіту зазначено, що початковими даними для виконання оцінки є договір на проведення оцінки № 231127-001 від 27.11.2023р; акт обстеження б/н від 13.11.2023р.; акт про залиття б/н від 27.11.2023р.; свідоцтво про право на спадщину за законом б/н від 20.11.2014р.; витяг з державного рєстру речових прав на нерухоме майно б/н від 20.11.2014р.; технічний паспорт на нерухоме майно; рішення суду від 10.02.2009р.; копія паспорту та ідентифікаційного коду замовника оцінки (а.с.№27).

В розділі 5 «Аналіз обєкту оцінки» зазначена характеристика пошкодження оздоблення обєкту оцінки, а саме: оздоблення коридору-стеля - шпалери, площа поверхні 6,0 км.м; оздоблення коридору стіни шпалери, 18,0кв.м.; оздоблення коридору меблі вбудована шафа -1; оздоблення ванної кімнати стеля плитка ПВХ, 2,1кв.м.; оздоблення вбиральні двері 1.

Всі пошкодження підтверджуються актом залиття приміщень квартири б/н від 28.11.2023р. (а.с.№32).

Разом з тим, єдиним актом, який підтверджує обсяг заподіяної шкоди, є акт № 1 від 13.11.2023р., в якому відсутнє посилання на пошкодження в коридорі вбудованої шафи та у вбиральні дверей (а.с.№15).

Окрім того, площа пошкоджених обоїв в коридорі на стінах та стелі в акті вказана - 3кв.м, в той час як у звіті загальна площа пошкоджених шпалер у коридорі на стелі та стінах - 24кв.м. (6кв.м +18кв.м.).

Акт про залиття від 28.11.2023р. суд оцінює кридично, з огляду на те, що він складений особисто позивачем, як замовником, тоді як згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. № 76, акт складається комісією.

Отже, обсяг пошкоджень, який вказаний у акті залиття № 1 від 13.11.2023р. не відповідає обсягу, що вказаний в звіті про оцінку, а акт від 28.11.2023р. не може бути прийнятий до уваги, як достатній доказ, оскільки складений з порушенням Правил № 76 від 17.05.2005р.

Окрім того, акт від 27.11.2023р., на який йде посилання у звіті, як на початкові дані для виконання звіту, відсутній як у додатку до позову, так і у додатку до звіту.

Також, відмовляючи в задоволенні позову судом враховано, що позивачем (при наявності заперечень відповідачки щодо звіту про оцінку) не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи щодо визначення обсягу та вартості матеріального збитку та в своїй відповіді на відзив позивач покладає цей обов`язок на відповідачку, що є помилковим (а.с.№108).

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, у звязку з недоведенням позивачем розміру завданої у зв`язку з залиттям шкоди, оскільки звіт про оцінку від 28.11.2023р. не є неналежним доказом у даній справі з наведених вище підстав. Будь-які інші належні докази на підтвердження розміру шкоди, що спричинена позивачу у зв`язку із залиттям, суду не надані.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним частково задовольнити ці позовні вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Верховний Суд у постанові від 27.01.2021р. у справі № 263/16183/18 зазначив, що у відповідності до вимог статті 1167 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу, враховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивача, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача.

В позовній заяві позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 25 000грн. При цьому, обґрунтування, в чому саме полягає ця шкода та обгрунтування розміру моральної шкоди та якими доказами підтверджено завдання шкоди, позовна заява не містить (в позові лише зазначено посилання на п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України. При цьому, які саме душевні страждання позивач зазнав, він не вказує).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає доведеним, що винні дії відповідачки спричинили позивачеві душевні страждання, викликані пошкодженням належного йому на праві власності майна та вплинули на звичайний спосіб життя позивача, необхідність докладання додаткових зусиль для складання акту, звернення до суду, тощо.

Проте, суд вважає, що сума 25 000грн., яка визначена позивачем для відшкодування моральної шкоди, є явно завищеною та такою, що не відповідає характеру та обсягу душевних страждань позивача, ступеню вини відповідачки, а тому суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди - 7 000грн.

Окрім того, судом враховано, що на підтвердження моральної шкоди саме у розмірі 25 000грн. позивачем не надано жодних доказів.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним розподілити їх наступним чином.

При подачі позову за вимогами майнового характеру (відшкодування матеріальної та моральної шкоди у загальному розмірі 48 898грн.) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 073грн. 60коп. та 2 684грн. (а.с.№3).

Враховуючи, що судовий збір сплачений в більшому розмірі, ніж це встановлено ст. 4 Закону України «Про судовий збір», частину сплаченого судового збору у розмірі 2 684грн. позивач може повернути шляхом подачі заяви відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 153 грн. 69 коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (7 000грн. х 1 073грн. 60коп. : 48 898грн.).

Щодо стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цих вимог, оскільки з поданих позивачем документів не вбачається, що професійна правнича допомога надавалася йому саме адвокатом.

Так, з поданих доказів вбачається, що договір про правову допомогу/юридичні послуги був укладений з ТОВ «Центр правової допомоги України» (а.с.№55), в той час як згідно ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відшкодовуються, якщо правничу допомогу надає адвокат, яким згідно ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» може бути фізична особа, яка в тому числі отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Ані ордеру, ані свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ані договору саме з адвокатом до позовної заяви не долучено, а тому ці витрати не пілягають стягненню з відповідачки.

Оскільки судом не прийнятий, як доказ, звіт про оцінку вартості матеріального збитку, то витрати позивача по його виготовленню у розмірі 4 000грн. також не підлягають стягненню відповідачки.

Щодо витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, суд вважає необхідним їх стягнути з позивача частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 17.10.2018р. у справі № 01/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020р. у справі № 673/1123/15-ц (посилання на постанову Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі № 329/766/18), а також у постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19 зроблені висновки, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу незалежно від того чи їх сплачено, чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки надані наступні докази: договір про надання правової допомоги від 10.05.2024р. (а.с.№ 119); акт прийому-передачі наданої правничої допомоги (а.с.№122) згідно якого загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 17 500грн.; ордер від 10.05.2024р. (а.с.№123).

В акті прийому-передачі наданих послуг від 20.06.2024р. зазначено, що вартість вивчення матеріалів справи становить 3 000 грн., вартість підготовки відзиву - 6 000 грн., вивчення відповіді на відзив та підготовка заперечень на відповідь на відзив - 4 500 грн., вивчення заяви про збільшення позовних вимог та підготовка заперечень - 4 000 грн.

Приймаючи до уваги, що вивчення матеріалів справи та підготовка відзиву є для адвоката фактично одним видом адвокатської послуги, заперечення на відповідь на відзив за змістом майже ідентичні відзиву, а заперечення на заяву про збільшення позовних вимог за своїм обсягом не відповідають заявленому часу виготовлення (дві години), оскільки фактично містять - лише два абзаци обгрунтування, а також враховуючи критерії розумності, співвідношення з розміром задоволених вимог та наданих відповідачці послуг, суд вважає необхідним, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 5 500грн. (зменшивши суму вартості вивчення матеріалів справи з 3 000 грн. до 1 000грн., підготовки відзиву на позов з 6 000 грн. до 2 000 грн., вивчення відповіді на відзив та підготовки заперечень на відповідь на відзив з 4 500грн. до 2 000 грн., а суму за вивчення заяви про збільшення позовних вимог та підготовки заперечень з 4 000грн. до 500 грн.)

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 386, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, ч.2,3 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди - 7 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири відмовити.

В задоволенні частини позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 153 грн. 69 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 5 500 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.