Провадження № 22-ц/801/2405/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуСправа № 127/16205/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання: Литвина С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/16205/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Романюк Л. Ф., -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2022 року було розірвано.

В шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Спільне життя сторін не склалось у зв`язку з несумісністю характерів.

Під час військової агресії рф проти України ОСОБА_1 був мобілізований та відповідно до довідки з в/ч НОМЕР_3 перебуває на військовій службі з 19.03.2022 року по теперішній час.

ОСОБА_2 на початку війни, ще будучи в шлюбі, залишила ОСОБА_1 разом з дітьми та виїхала до Польщі.

Старший син проживає з позивачем та навчається у Вінницькому ліцей № 4, що підтверджується довідкою № 745 від 08.11.2023 року виданої квартальним комітетом «Лівобережний», згідно якої ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що у позивача бувають цілодобові чергування, молодший син тимчасово проживає у матері позивача в с. Жахнівка Вінницького району. Позивач має намір забрати сина, так як у 2024 році він іде до першого класу.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не приймала будь якої участі у вихованні дітей та не надавала будь якої матеріальної допомоги на їх утримання, позивачем була подана позовна заява до суду про стягнення аліментів на утримання дітей.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2024 року суд стягнув з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей у розмірі 1/3 частки доходу до досягнення дітьми повноліття.

02.02.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м. Вінниці Козачук І.Ю. на підставі виконавчого листа була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Однак, до даного часу будь яких коштів на утримання дітей не надходило, відповідно до довідки №56526 заборгованість по аліментам станом на 31.03.2024 року складає 23 840,00 грн.

Крім цього, молодший син ОСОБА_4 зареєстрований за адресою проживання відповідачки, а саме: АДРЕСА_1 . У 2024 році син іде до першого класу, позивач не може віддати його до школи, яка заходиться біля місця його проживання.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не цікавиться життям своїх дітей та виїхала за кордон, залишивши їх тільки на утримання батька, який служить з перших днів в ЗСУ просив суд, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вінницького міського Вінницької області від 03 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції в частині підстав відмови в задоволенні позову не відповідають обставинам справи. Поведінка відповідачки по відношенню до дітей пасивна. Відповідачка свідомо відмовилась від дітей, не має до них материнських почуттів для неї діти це лише тягар. Жодних заперечень щодо позовних вимог відповідачка не подавала. Висновок органу опіки та піклування не ґрунтується на досліджених матеріалах та є необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не буде відповідати меті такого заходу - захисту інтересів дитини та стимулювання батьком щодо належного виконання своїх обов`язків.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 06.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2022 року було розірвано(а.с.7).

В шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с.5-6).

Під час військової агресії рф проти України ОСОБА_1 був мобілізований та відповідно до довідки з в/ч НОМЕР_3 перебуває на військовій службі з 19.03.2022 року по теперішній час (а.с.22).

Старший син проживає з позивачем та навчається у Вінницькому ліцей № 4, що підтверджується довідкою № 745 від 08.11.2023 року виданої квартальним комітетом «Лівобережний», згідно якої ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.15-16).

У зв`язку з тим, що у позивача бувають цілодобові чергування, молодший син тимчасово проживає у матері позивача в с. Жахнівка Вінницького району(а.с.13-14).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2024 року суд стягнув з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей у розмірі 1/3 частки доходу до досягнення дітьми повноліття(а.с.8-9).

02.02.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м. Вінниці Козачук І.Ю. на підставі виконавчого листа була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.11).

Однак, до даного часу будь яких коштів на утримання дітей не надходило, відповідно до довідки №56526 заборгованість по аліментам станом на 31.03.2024 року складає 23 840,00 грн.(а.с.12).

Відповідно до висновку від 10.09.2024 року №01/00/011/159880 Орган опіки та піклування Вінницької міської ради, вважає за недоцільне позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав, щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неможливість надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки дитина не є мешканцем Вінницької міської територіальної громади (а.с.62-65).

У вище вказаному висновку зазначено, що мати дітей ОСОБА_2 на засіданні комісії 03.09.224 року повідомила, що заперечує, щодо позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , пояснила, що намагається виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, з ОСОБА_7 спілкується телефоном майже щодня, а з дитиною ОСОБА_8 спілкується не часто, оскільки він перебуває у баби по лінії батька і там не завжди присутній інтернет, наголосила, що надсилає дітям кошти, має намір погасити заборгованість зі сплати аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, в тому числі, один з батьків (ст. 165 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 СК України. Частиною першою вказаної норми передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка разом з дітьми не проживає, від виконання обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, ухиляється, зокрема, не виховує дитину, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює належні умови для розвитку її природних здібностей, не поважає гідність дитини, не готує її до самостійного життя та праці,

Зі змісту позову слідує, що підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав ОСОБА_1 вважає наявність факту її ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що передбачено п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог.

Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для застосування до відповідачки такого крайнього й виключного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносного її малолітнього сина.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до матері такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

У ч. 4, 5 ст. 19 СК України зазначено, що під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 07 червня 2024 року у справі №740/3478/23 (провадження № 61-5260св24) Верховний Суд вказав про те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

При розгляді даної справи орган опіки та піклування надав висновок за недоцільне позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав, щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неможливість надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки дитина не є мешканцем Вінницької міської територіальної громади.

Апеляційний суд вважає, що лише вказаними документами не може підтверджуватися факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У справі відсутні відомості про застосування органами і у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з матір`ю, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері та сина.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Та обставина, що ОСОБА_2 перебуває (проживає) за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Позивач при розгляді справи не довів, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересу дитини.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська