Дата документу 15.07.2024
Провадження № 2/334/504/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Новікової Н.В.,

секретар судового засідання Сухова С.М.,

розглянувши в порядку цивільного судочинства за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 334/10837/23 (2/334/504/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, -

за участі: представника позивача - адвоката Лічман І.І., відповідача ОСОБА_2 ,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила:

визнати транспортний засіб автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний транспортний засіб та виділити даний автомобіль ОСОБА_2 у власність.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової вартості в сумі 123 865 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з 17.12.1999 по 07.06.2011 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі сторонами було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .. Особові відмітки ОСОБА_1 має право керування.

До укладання шлюбу та за час подружнього життя будь-яких договорів між позивачем та відповідачем щодо розподілу набутого майна не укладалося, також не укладався шлюбний договір.

Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем почергово користувалися автомобілем за графіком, по парним дням користувалася позивач, а по непарним відповідач. Але з 2016 року та до теперішнього часу, автомобіль перебуває у користуванні відповідача.

Дійти згоди щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивач з відповідачем не може, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом.

28.11.2024 провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження; витребувані докази.

19.12.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить застосувати позовну давність щодо поділу майна подружжя за ст. 72 СК України та повністю відмовити в позові.

15.01.2024 ухвалою суду, за клопотанням позивача від 25.12.2023, призначена автотоварознавча експертиза щодо дійсної ринкової вартості спірного автомобіля. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

10.04.2024 ухвалою суду провадження у справі поновлено для вирішення клопотання експерта.

15.04.2024 ухвалою суду клопотання експерта задоволено, уточнене питання на експертизу та визначено дату та час огляду автомобіля; подовжено строк для проведення експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

22.05.2024 до суду надійшов висновок експерта СЕ-19/108/24/2432-АВ від 13.05.2024 відповідно до якого середня ринкова вартість спірного транспортного засобу становить 148080 грн. 58 коп.

27.05.2024 ухвалою суду провадження у справі поновлено, 09.07.2024 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові; після проведення експертизи уточнила суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 та просила стягнути з нього 74040,29 грн. (1/2 вартості автомобіля).

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив у позові відмовити застосувавши позовну давність.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, судом встановлено, що з 17 грудня 1999 року по 07 червня 2011 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17.12.1999 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 07.06.2011 (а. с. 12-13).

16.06.2005, під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .. Особові відмітки ОСОБА_1 має право керувати, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ (а.с. 14) та не оспорюється сторонами.

Відповідно до висновку експерта СЕ-19/108/24/2432-АВ від 13.05.2024 середня ринкова вартість спірного транспортного засобу становить 148080 грн. 58 коп. (а.с. 119-138).

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Нормами ч.1 ст.368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Сторони визнали, що жодних договорів щодо спірного майна не укладалось.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Нормами ст.370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач посилалася на те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами за спільні кошти, в період їхнього перебування у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.

В свою чергу, відповідачем до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, які він підтримав в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення ЄСПЛ від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Аналогічна правова позиція Верховного Суду зазначена у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17.

З огляду на викладене, враховуючи те, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток, а відтак суд доходить висновку, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку.

Водночас, суд зауважує, що приписами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , в обґрунтування яких зазначено, що шлюб розірвано у 2011 році, тобто більше 12 років тому, а тому саме з цієї дати відраховується початок моменту перебігу строку позовної давності.

Однак, суд не може погодитися з вказаним, оскільки початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 345/2962/14, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 та від 10 лютого 2022 року у справі № 541/312/21.

При цьому, сторони визнали, що спільно користувались спільним автомобілем до 2016 року (пояснити з якого конкретно часу перестали спільно користуватись не змогли), а тому строк позовної давності слід відраховувати з 2016 року. Жодних клопотань про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, з обґрунтуванням причин його пропуску суду не надано.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи з вказаним позовом позивачка звернулася у листопаді 2023 року, тобто із пропуском строків позовної давності.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_1 достеменно знала про порушення її права з 2016 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у листопаді 2023 року, суд обґрунтовано вважає за необхідне застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, оскільки на дату звернення позивачки з вказаним позовом до суду спливли строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 81, 128, 133, 141, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд -

постановив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19.07.2024 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_6 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_7 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: