Справа № 216/8147/24
провадження №2-о/216/262/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді: Бутенко М.В.

за участю

секретаря судового засідання: Кравець А.С.

без участі сторін та без застосування технічного запису

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.2024 року, заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Представник заявника адвокат Кафтасьєва Г.В.

Заявник просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті громадянки України - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась село Велика Тернівка, Крижопільського району, Вінницької області, Україна, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України - в місті Мелітополь Запорізької області, Україна.

Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Кафтасьєва Г.В. в судове засідання 26.11.2024 року не з`явилися, адвокат Кафтасьєва Г.В. подала суду заяву, у якій зазначила, що заяву про встановлення факту підтримує та просить суд її задовольнити, слухати справу за відсутності заявника.

Представник заінтересованої особи - Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у відсутність представника відділу, повідомили про відсутність реєстрації факту смерті гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати заявника - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Україна, Вінницька область, Крижопільський район, село Велика Тернівка. ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території, а саме Запорізька область, м. Мелітополь, Україна.

Родинні відносини заявника з мамою підтверджуються копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 369, згідно якого, в графі «мати», російською мовою вказана « ОСОБА_2 » (свідоцтво про народження викладене російською мовою), видане 19 лютого 1975 року Мелітопольським міським ЗАГС Запорізької області.

Мати заявника була знята з місця реєстрації у місті Мелітополі Запорізької області, але проживала у місті Мелітополь.

Після повномасштабного вторгнення, ІНФОРМАЦІЯ_3 , російської федерації на територію України, м. Мелітополь Запорізької області, тимчасово окуповано російськими військами, але за станом здоров`я, покійна мати не мала можливості виїхати з тимчасово окупованої території, оскільки хворіла.

Заявник перебуває в лавах ЗСУ, про смерть матері довідався від знайомих, які повідомили про її смерть та надіслали фото свідоцтва про смерть.

Заявник звернувся до органів реєстрації актових записів для отримання свідоцтва про смерть після смерті матері, але отримав усну відповідь про те, що йому не може бути видане свідоцтво про смерть та рекомендовано звернутися до суду задля встановлення факту смерті.

Заявник має отримати свідоцтво про смерть матері, оскільки мати є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, серія НОМЕР_2 , виданий 15 березня 1997 року Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області, мала у власності майно, є пенсіонером, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_3 , заявник через відсутність свідоцтва про смерть, не має можливості звернутися до нотаріуса задля оформлення спадщини, тому вимушений звернутися до суду задля встановлення юридичного факту

Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми;

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми;

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Однак, документи видані про факт смерті ОСОБА_2 не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

У зв`язку з цим, наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Статтями 315-317 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими особами до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія.

Оскільки особа померла у м. Мелітополь, Запорізької області, Україна, що також визначається як тимчасово окупована територія, то справа має бути розглянута за місцем подання заяви невідкладно.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

На даний час заявник бажає отримати встановлене Українським законодавством зразка свідоцтво про смерть своєї матері громадянки України - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась: село Велика Тернівка, Крижопільського району, Вінницької області, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України - в місті Мелітополь, Запорізької області, Україна, але позбавлений можливості це зробити, оскільки документи про її смерть видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його матері слід задовольнити, оскільки видача свідоцтва про смерть не можлива без відповідного рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,76, 258, 259, 263-265, 268, 315-317 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась: село Велика Тернівка, Крижопільського району, Вінницької області, Україна, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України - в місті Мелітополь, Запорізької області, Україна.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий суддя М. В. БУТЕНКО