Справа № 132/448/24
Провадження № 22-ц/801/1623/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 рокуСправа № 132/448/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Оніщука В.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Никитюка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №132/448/24 запозовом ОСОБА_1 до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Никитюка Олександра Івановичана рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року,яке ухвалив суддя Сєлін Є.В. в Калинівському районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона 10 червня 2006 року уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Під час його підписання, вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8500 грн, а останній передав їй усі наявні документи на будинок, після чого вона заселилася в будинок. Оскільки на час укладення договору, ОСОБА_2 не мав всіх правовстановлюючих документів на будинок, для його нотаріального посвідчення, вони вирішили його посвідчити в передбаченому законом порядку згодом.

Проте, цього так і не зробили, спочатку через хворобу ОСОБА_2 , а в подальшому через його смерть, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через дану обставину, вона вимушена була звернутися до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом про визнання правочину дійсним та визнання права власності в порядку статті 220 ЦК України, однак рішенням суду їй було в цьому відмовлено. Разом із цим, вона володіє спірним будинком із моменту укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 із 10 червня 2006 року.

Таким чином, посилаючись на добросовісність заволодіння нею майном, а також на положення статті 344 ЦК України, просила судвизнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 144510 грн.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Никитюка О.І.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскільки позивач ОСОБА_1 добросовісно заволоділа нерухомим майном, безперервно володіє ним, починаючи з 2006 року, тобто більше 10 років, тому набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст.344 ЦК України. Крім того, зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_1 , успадкував ОСОБА_2 після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 06 червня 2002 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1380; витягом з рішення 4-ої сесії 7-ого скликання Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області від 19 лютого 2016 року № 32 «Про перейменування вулиць села Сальник».

Довіреністю, посвідченою 27 лютого 2008 року секретарем виконавчого комітету Гущинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Баранською В.В., та зареєстрованою в реєстрі за № 121, ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , для виконання договору доручення, уповноважив ОСОБА_4 оформити документи на будинок, що належить йому на праві власності. Для цього надав їй право, від його імені подавати заяви у відповідні установи, одержувати необхідні довідки та документи для оформлення, розписуватися за нього та одержувати свідоцтво на право власності, представляти його інтереси в бюро технічної інвентаризації, сплачувати необхідні платежі. Довіреність видана без права передоручення терміном на три роки і дійсна до 27 лютого 2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер в селі Кам`яногірка Калинівського району Вінницької області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 21 жовтня 2009 року виконкомом Гущинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області.

22 червня 2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями під АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2006 року між нею та ОСОБА_2 , та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.

Проте, рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 січня 2024 року (справа № 132/1959/23) в задоволені позову ОСОБА_1 до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання правочину дійсним та визнання права власності відмовлено.

Також до матеріалів справи долучено копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовлений 15 травня 2023 року Калинівським відокремленим підрозділом Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», згідно якого житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4кв.м., житловою площею 24,4кв.м, складається із: житлового будинку (літ.А), веранди (літ.а) з ганку, сараю (літ.Б), криниці (літ.К), 1966 року спорудження, вартість якого згідно Висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного 05 червня 2023 року Вінницькою торгово-промисловою палатою, складає 144510 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що добросовісно та чесно заволоділа майном ОСОБА_2 , майже 18 років відкрито та безперервно ним володіє. Право володіння та користування цим спірним нерухомим майном ніким не оспорюється, тому вважає, що у неї є законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивачка в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач з 2006 року (18 років) добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, не береться до уваги, оскільки за змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України визнання відповідачем позову є підставою для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог лише за наявності для того законних підстав, зокрема якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак, в даному випадку відсутні законні підстави для задоволення позову.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Никитюка Олександра Івановичазалишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Оніщук В.В.

Стадник І.М.