Номер провадження: 22-ц/813/4659/24
Головуючий у першій інстанції Бобуйк І.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

треті особи - служба у справах дітей Вінницької міської ради, орган опіки та піклування Вінницької міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Бобуйка І.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Орган опіки та піклування Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

09.06.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , за місцем його проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували спір між ним та матір`ю дитини щодо визначення місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання сина разом із ним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Дитина проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

У батька налагоджений батьківський зв`язок із дитиною, він займається вихованням, утриманням та розвитком свого сина. Докази про належне виконання позивачем своїх батьківських прав були надані до позовної заяви.

Крім того, батько з метою забезпечення дитині безпеки покинув місто Херсон та виїхав разом з сином до міста Вінниця. Мати дитини залишилася проживати у місті Херсон.

13.11.2023 року виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняв висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком, ОСОБА_1 .

У висновку вказано, що дитина проживає разом з батьком та відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини. Відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини була встановлена без яких-небудь пояснень матері дитини. Крім того, у висновку вказано, що батько не може надати документи, які б підтверджували наявність у нього у даний час самостійного доходу. Однак, у додатку до позовної заяви, яку отримала третя особа , була надана трудова угода між ОСОБА_1 та ТОВ «А ПЛЮС БУД» та відомість з державного реєстру про доходи з яких вбачається, що позивач працює та має дохід.

Після отримання судом висновку представник позивача надала суду довідку про заробітну плату ОСОБА_1 у період з червня 2023 року по листопад (включно) 2023 року.

У судовому рішенні вказано, що в ході розгляду справи судом встановлено, що дитина проживає разом із батьком, а відповідачка під час розгляду справи ніяким чином не заперечувала щодо проживання дитини разом із батьком, що свідчить про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини. Однак, мати дитини не була присутня у судовому засіданні та не надала суду пояснення щодо предмету спору, шо робить неможливим встановити відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини.

Проживання дитини з батьком було викликано вимушеними обставинами, а не спільним рішенням матері і батька. Саме встановлення місця проживання дитини разом з батьком буде відповідати інтересам дитини та захистом її інтересів.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду до суду з`явилась представник позивача, клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло , що не заважає у відповідності до вимог стю.372 ЦПК України апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживали разом однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Сімейне життя позивача з відповідачем не склалось, тому їх шлюбні відносини фактично припинились.

08.06.2016 року, в м. Херсон, у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Корабельним районним у місті Херсон відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №470.

Позивач та його син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . У зв?язку з початком масштабних бойових дій на території України, а саме активних бойових дій на території Херсонської області, позивач був вимушений змінити місце проживання, в якому проживає разом з дитиною.

На теперішній час ОСОБА_1 проживає разом зі своїм сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 25.04.2022 року №509- № та від 18.10.2022 року №509-.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували спір між ним та матір`ю дитини щодо визначення місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання сина разом із ним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з висновку №01/00/011/69598 від 13.11.2023 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, батько не надав документи, які б підтвердили наявність у нього самостійного доходу на час розгляду питання щодо визнання місця проживання дитини.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

В ході розгляду справи судом встановлено, що дитина проживає разом із батьком, а відповідачка під час розгляду справи ніяким чином не заперечувала щодо проживання дитини разом із батьком, що свідчить про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги поданий до суду висновок №01/00/011/69598 від 13.11.2023 року виготовлений службою у справах дітей Вінницької міської ради про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, у зв`язку із відсутністю предмета спору між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували спір між ним та матір`ю дитини щодо визначення місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання сина разом із ним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог враховуючи процесуальну поведінку сторін щодо спірності правовідносин.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова