Справа №402/544/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2024 р. Ульяновський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Ясінського Л.Ю.

секретаря судового засідання - Ільченко Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Благовіщенське Кіровоградської області, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_1 звернулася до Ульяновського районного суду з вказаними позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов до суду мотивовано зі слідуючих підстав:

01 лютого 2013 року позивач купила у ОСОБА_2 нежитлову будівлю - вагову, що знаходиться по АДРЕСА_1 . За вказану нежитлову будівлю - вагову, позивач сплатила відповідачу кошти в розмірі 120 000 ( сто двадцять тисяч) гривень, про що було складено розписку, так як, нотаріальний договір сторонами не укладався так, оскільки була домовленість між сторонами його оформити до кінця 2013 року.

Нежитлова будівля - вагова належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ "Хлібороб" та передано йому у власність згідно акту прийому - передачі майна від 14.10.2002 року. До даного часу понад 10 років, позивач володіє та користується нежитловою будівлею ваговою та вважає, що добросовісно заволоділа даним нерухомим майном, оскільки за власні кошти провела ремонтні роботи та доглядає за нею.

Позивач не має можливості оформити право власності на вище зазначене приміщення вагової, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів, належному власнику спірного нерухомого майна, що змусило позивача звернутися з позовом до суду.

24 червня 2024 року ухвалою Ульяновського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження в спрощеному провадженні та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надіславла до суду заяву, якою підтримує заявлені позовні вимоги та просить розглянути справу у її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та про визнання позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке:

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Оскільки представник відповідача визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідачів не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.ї

Суд встановив, що згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ( майновий сертифікат) серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2001 року Йосипівською сільською радою, ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна СТОВ "Хлібороб", в склад майна якого входить нежитлове приміщення - вагова, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

01 лютого 2013 року позивач купила у ОСОБА_2 нежитлову будівлю - вагову, що знаходиться по АДРЕСА_1 . За належну нежитлову будівлю позивач сплатила відповідачу 120 000 ( сто двадцять тисяч) гривень, про що було складено розписку, оскільки нотаріальний договір сторонами не укладався так, як була домовленість його оформити до кінця 2013 року ( а.с.11)

Згідно копії технічного паспорта нежитлова будівля - вагова розташована за адресою: АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 .

Факт користування позивачем з 2013 року та до даного часу будівлею вагової, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується письмовими свідченнями свідка ОСОБА_3 ( а.с.12-14) та свідка ОСОБА_4 ( а.с. 15 - 16).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.9 постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Так, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх зазначених умов у сукупності.

В ході розгляду справи судом встановлено, що є всі умови набуття позивачами права власності нанежитлову будівлю - вагову за набувальною давністю, а саме: добросовісність користування будівлею, яке полягає у не вчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; безперервність користування протягом 10 років; відсутність документів, які б свідчили про наявність у позивачів прав на цю будівлю. При цьому фактично, відповідач вчинив дії, що демонструють про його відмову від права власності на будівлю, а саме: в ніякий спосіб не виявляли дій, які б свідчили про його бажання здійснювати будь-які дії по реалізації права власності на будівлю, не бажає її використовувати і такі дії явно свідчать про усунення від володіння, користування і розпорядження будівлею без наміру зберегти будь-які права на цю будівлю.

З урахуванням вищезазначеного, враховуючи також визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що за позивачами може бути визнано право власності на приміщення вагової, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Як передбачено п. 5 ч. 1 ст. 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, залишити по фактично понесеним, згідно заяви поданої позивачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 258, 259, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на приміщення вагової, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати по справі, понесені позивачем - залишити по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 2 лютого 1998 року Ульяновським РВ УМВС України в Кіровоградській області, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий Ульяновським РВ УМВС України в Кіровоградській області, місце проживання: Кіровоградська область Голованівський район село Йосипівка вулиця Щаслива буд. 20.

Суддя: Л.Ю.Ясінський