КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/9551/23 Головуючий у І інстанції Панченко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ страхова компанія «Еталон» про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 04 липня 2022 року о 16 годині 20 хвилин в місті Києві по вул. Бальзака, 2-А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який не вибрав безпечної швидкості руху, не стежив за зміною дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . У результаті ДТП автомобіль «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу на праві приватної власності було пошкоджено з завданими матеріальними збитками.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року визнано вину водія ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Дана постанова не оскаржувалася та набрала законної сили.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована в Страховій компанії «Еталон» згідно полісу цивільно-правової відповідальності № 206894606. Сума страхового відшкодування була оцінена страховиком у розмірі 76 508,74 грн та зарахована на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою про надходження коштів від Страхової компанії «Еталон».

З метою визначення розміру завданого позивачу матеріального збитку внаслідок даного ДТП, позивачем 17.09.2022 було укладено договір з суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 . Витрати позивача по оплаті послуг проведення експертної оцінки автотранспортного засобу склали 4 500,00 грн.

Відповідно до складеного суб`єктом оціночної діяльності Звіту №56 про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 від 17.09.2022, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 могла становити 238 518,84 грн; ринкова вартість даного колісного транспортного засобу (КТЗ) «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 складала 381 908,45 грн; вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 становить 113 190,85 грн. Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, позивач просив стягнути з відповідача, як винної особи, на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням, у розмірі 162 010,10 грн, яка розраховується наступним чином: 238 518,84 грн. (вартість відновлювального ремонту автомобіля) - 76 508,74 грн. (сума страхової виплати) = 162 010,10 грн.

Також просив стягнути з відповідача витрати на проведення експертної оцінки автотранспортного засобу у сумі 4 500,00 грн та судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 620,10 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року та позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 162 010 грн 10 коп, витрати на проведення експертної оцінки автотранспортного засобу в сумі 4 500,00 грн та судові витрати у вигляді судового збору 1 620,10 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач, отримуючи кошти від страхової компанії, погодилася з розміром страхового відшкодування, не заперечувала проти визначеного страховою компанією розміру, не надавала на спростування розміру шкоди будь - якого іншого звіту з експертної оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу та підписала всі необхідні та потрібні документи, а також отримала на власний картковий рахунок повну суму страхового платежу, визначеного відповідно до проведеного звіту з експертної оцінки та страхового акту.

Вказує, що позивач визнала, що вказана сума страхового відшкодування є остаточною та підтвердила той факт, що по вказано страховому випадку у жодному разі, навіть якщо під час проведення ремонтних робіт будуть виявлені додаткові ушкодження, котрі не враховані у виплаті страхового відшкодування, будь - яких майнових чи немайнових вимог до страховика, винної у вчиненні ДТП мати не буде.

Суд не звернув уваги, що звіт про визначення вартості матеріального збитку, який позивач надала до суду, був складений 17.09.2022, тоді як страховий акт та акт узгодження розміру страхового відшкодування було підписано значно раніше.

Крім того, на момент узгодження страхового відшкодування позивачка погодилася з актом узгодження розміру страхового відшкодування.

Також позивач не надала жодного належного доказу на підтвердження того, що нею було виконано відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля на заявлену суму.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 04 липня 2022 року о 16 годині 20 хвилин в місті Києві по вул. Бальзака, 2-А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який не вибрав безпечної швидкості руху, не стежив за зміною дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . У результаті ДТП автомобіль «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу на праві приватної власності, було пошкоджено.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2022 року, яка набрала законної сили, визнано вину водія ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 застрахована в Страховій компанії «Еталон» згідно полісу цивільно-правової відповідальності № 206894606.

ОСОБА_2 звернулась до ПАТ Страхова компанія «ЕТАЛОН» із заявою про виплату страхового відшкодування та страховиком платежами від 06.01.2023 у розмірі 16 508,74 грн, від 09.01.2023 у розмірі 15 000,00 грн, від 11.01.2023 у розмірі 10 000,00 грн, від 13.01.2023 у розмірі 25 000,00 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці АТ КБ «Приват Банк» було здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 на загальну суму - 76 508,74 грн.

З метою визначення розміру завданого позивачу матеріального збитку внаслідок даного ДТП, позивачем 17.09.2022 було укладено з суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності НОМЕР_3 від 13.01.2020, виданий Фондом Державного майна України) договір №56 на проведення експертної оцінки колісного транспортного засобу «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до складеного Звіту №56 про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 від 17.09.2022, виконаного ФОП ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 могла становити 238 518,84 грн; ринкова вартість даного колісного транспортного засобу (КТЗ) «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 складала 381 908,45 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ «Hyundai ІХ 35», д.н.з. НОМЕР_2 станом на 17.09.2022 становить 113 190,85грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац 1 пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частини третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

Таким чином сам по собі факт не здійснення потерпілою особою фактичної оплати, яку він мусить здійснити для відновлення пошкодженого автомобіля, не є достатньою підставою, у розумінні статей 22, 1192, 1194 ЦК України, для відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди.

Отже системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина ОСОБА_5 у його вчиненні додаткового доказування не потребує.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належного йому транспортному засобу матеріальних збитків винними діями відповідача ОСОБА_1 та виплату страховою компанією ПАТ «СК «Еталон» вартості матеріального збитку у розмірі 76 508,74 грн, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у розмірі 238 518,84 грн та сумою страхової виплати 76 508,74 грн, що складає 162 010,10 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач погодилась з розміром страхового відшкодування та не заперечила проти її розміру є безпідставними, оскільки відповідач не спростував наведені позивачкою розрахунки розміру завданої шкоди, власних експертних висновків не надав, клопотання про проведення судової експертизи у встановленому порядку не заявляв.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта про те, що ОСОБА_1 взагалі не повинен нести матеріальну відповідальність перед позивачем, оскільки розмір шкоди знаходиться в межах ліміту відшкодування, так як за положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик виплачує страхове відшкодування з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Проте, потерпіла особа згідно з положеннями ч. 2 ст. 1192 ЦК України має право на отримання збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм права є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 липня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар