КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4836/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Київ

Справа № 754/1971/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року, ухвалені у складі судді Сенюти В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, стягнення заподіяної шкоди,

встановив:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, стягнення заподіяної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.06.2021 року о 10 год. 14 хв. на автодорозі М-03 Київ-Харків Бориспільського району Київської області, 26 км + 200 м сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , яким на законних підставах керував позивач ОСОБА_2 .

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2021 року встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності.

Відповідно до звіту від 21.12.2021 року № 3420-12-21 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля станом на 05.07.2021 року, становить 228 880,50 грн.

Відповідальність ОСОБА_1 згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200432967 застрахована у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.». За вказаним полісом ліміт відповідальності страхової компанії за завдану застрахованою особою шкоду майну третіх осіб становить 130 000 грн., франшиза - 1000 грн.

В день ДТП позивач в телефонному режимі повідомив страхову компанію про настання страхового випадку. ОСОБА_2 з метою виплати страхового відшкодування направив заяву до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» від 10.08.2021 року, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування на зазначений ним рахунок згідно з полісом №200432967 за транспортний засіб марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкоджений внаслідок настання страхового випадку 28.06.2021 року. Рішення про виплату чи відмову у виплаті страхового відшкодування позивач не отримав, так само як і коштів на свій рахунок.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на його користь грошові кошти у сумі 129 000 грн, а з ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, що не покривається сумою страховою відшкодування, грошові кошти у розмірі 99 880,50 грн, здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 129 000 грн та судовий збір в сумі 1290,02 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заподіяної шкоди у розмірі 99 880,50 грн та судовий збір в сумі 998,87 грн.

20 вересня 2023 року представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій посилався на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року позов задоволено. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокат в судових дебатах зробив заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37 000 грн, які просить стягнути з відповідачів по справі.

Відповідач ОСОБА_1 подав заперечення на вказану заяву та просив у задоволенні заяви відмовити у зв`язку з її безпідставністю. Вказав, що заява представника позивача підлягає залишенню без розгляду, оскільки подана з порушенням строків передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року стягнуто з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 суми заподіяної шкоди у розмірі 88 055,60 грн та судового збору в сумі 2 288,09 грн; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн та про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, посилаючись на їх необґрунтованість у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішеннях суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що на момент звернення позивача до суду пошкоджений автомобіль «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , було відремонтовано. Позивач на підставі рахунку-фактури від 21.07.2021 року № Філії «Автомобільний дім Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» оплатив 88 055,60 грн (з ПДВ) в філії Одеського обласного управління AT Ощадбанк, що підтверджено квитанцією від 21.07.2021 року № 3. Таким чином, в Філії «Автомобільний дім Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» було здійснено продаж запчастин на автомобіль Mersedes-Benz GLE 300d та проведено ремонтні роботи на цьому автомобілі, що підтверджується відповідним записом у квитанції №3 від 21.07.2021 року.

Крім того, позивачем було надано суду накладну від 12.11.2021 року № 34 та акт виконаних робіт від 12.11.2021 року № 34 на суму 121 730 грн. Представник позивача пояснив, що нібито саме ці документи є доказом оплати позивачем послуг ФОП ОСОБА_3 на суму 121 730 грн, а загальна сума витрат на ремонт автомобіля позивача склала 209 785,60 грн (121 730,00 + 88 055,60 = 209 785,60)

Однак, зазначає, що накладна від 12.11.2021 року № 34 та акт виконаних робіт від 12.11.2021 року № 34 на суму 121 730 грн. не може бути доказом оплати ОСОБА_2 на рахунок ФОП ОСОБА_3 зазначених в цих документах сум, тобто вони не є розрахунковими документами.

Стверджує, що накладна № 34 та акт виконаних робіт від 12.11.2021 року № 34, складені ФОП ОСОБА_3 , є документами первинного обліку, але не є розрахунковими документами. Факт оплати ремонтних робіт у акті виконаних робіт від 12.11.2021 року № 34, наданого ФОП ОСОБА_3 , не підтверджено належними доказами.

Отже, сума в розмірі 88 055,22 грн (з ПДВ) не перевищує ліміту відповідальності ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», а тому саме ця сума підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», оскільки не перевищує ліміту страхового відшкодування.

Щодо незаконності стягнення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що представник позивача, подаючи 20.09.2023 року заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу через систему «Електронний суд», пропустив п`ятиденний строк з дня ухвалення рішення, клопотання щодо поновлення строків звернення до суду із заявою не надавав.

Таким чином, заява представника позивача щодо стягнення правничої допомоги повинна бути залишена без розгляду, однак судом першої інстанції в результаті неправильного застосування матеріального права було ухвалено рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Галенко О.М. вважаючи рішення законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що у матеріалах справи відповідні докази, які б спростували докази позивача про його відносини з суб`єктом господарювання - ФОП ОСОБА_3 , а також вказували на порушення правил розрахункових операцій позивача з вказаним суб`єктом господарювання, відсутні.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 намагаючись нав`язати суду думку, що витрати понесені ОСОБА_2 на оплату запчастин (матеріалів) - це і є витрати за ремонт автомобіля в повному обсязі, включаючи і запасні частини, оскільки в призначенні платежу квитанція № 3 від 21 липня 2021 року зазначено «За тех. обсл та ремонт автомобілів». Зазначає, що вказана сума повністю відповідає рахунку - фактурі № від 21 липня 2021 року про перелік та вартість запчастин на суму 88 055, 52 грн. Жодних робіт пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом автомобілів по вказаному рахунку-фактурі й оплаченій сумі філією «Автомобільний дім «Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» не проводилося, а лише придбання запчастин. Роботи з відновлення автомобіля ОСОБА_2 проводилися ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується актом виконаних робіт № 34 від 12 листопада 2021 року на суму 121 730 грн. та накладною № 34 від 12 листопада 2021 року про оплату коштів у розмірі 121 730 грн. У вказаних документах чітко відображено запасні частини, які придбавалися на ремонт автомобіля та роботи, які проводилися з його відновлення.

Наголошує, що позивач не може жодним чином нести відповідальність за ведення бухгалтерського обліку продавця товару, за правильність кодування в його програмному забезпеченні торгових операцій. Також позивачем надано докази понесених витрат на ремонт та придбання додаткових запасних частин.

Таким чином, розмір витрат на ремонт автомобіля не спростовано відповідачем ОСОБА_1 , а тому немає підстав для не врахування письмових доказів позивача при ухваленні рішення у справі.

Вказує, що під час розгляду справи суд неодноразово з`ясовував у сторони відповідача необхідність вирішення даного клопотання та призначення експертизи. Проте, вирішення вказаного клопотання неодноразово відкладалося, але так і не було заявлено ОСОБА_1 . Отже, сторона відповідача, не погоджуючись з розміром шкоди, не заявляла клопотань про призначення експертизи у справі, а намагалася маніпулювати обставинами, які жодним чином не мали впливу на розгляд справи. Таким чином, стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування розміру шкоди, спричиненої позивачу.

Оскаржуване рішення ухвалено судом 14.09.2023 року, а тому перебіг строку для подання доказів понесення витрат на правничу допомогу розпочався 15.09.2023 року. Позивач подав відповідні докази 20.09.2023 року, тобто в строк, встановлений законом.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 та його представник - ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, додаткове рішення суду скасувати та відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу.

Представник ОСОБА_2 - Галенко О.М заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення та додаткове рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 28.06.2021 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» із повідомленням про ДТП, а 10.08.2021 року - із заявою про страхове відшкодування, проте ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» не вчинило жодних дій щодо проведення страхових виплат позивачу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування у розмірі 129 000 грн з урахуванням франшизи (1 000 грн). З ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню матеріальний збиток в розмірі 99 880,50 грн (різниця вартості матеріального збитку відповідно до звіту від 21.12.2021 року № 3430-12-21 (228 880,55) та страхового відшкодування страховиком відповідача (129 000 грн)).

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів витрат за надання правничої правової допомоги на користь позивача в сумі 16 000 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі. Суд дійшов висновку про те, що представник позивача не порушив строки звернення із заявою в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а відтак підстави для залишення заяви без розгляду відсутні.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновками суду першої інстанції у рішенні суду від 14 вересня 2023 року колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.06.2021 року о 10 год. 14 хв. на автодорозі М-03 Київ-Харків Бориспільського району Київської області, 26 км + 200 м, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford», д.н.з. НОМЕР_1 , при перестроюванні не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , що рухався по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2021 року у справі № 359/6065/21 ОСОБА_1 визнано винним у скоєні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн(а. с. 18-19).

Відповідальність власника транспортного засобу «Ford», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП застрахована у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» згідно з полісом № 200432967 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до полісу № 200432967 страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн, за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн, франшиза - 1 000 грн (а. с. 12).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП належав позивачу ОСОБА_2 (а. с. 10).

28.06.2021 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» із повідомленням про ДТП (а. с. 13-14), а 10.08.2021 року - із заявою про страхове відшкодування (а. с. 20-21).

ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» не вчинило жодних дій щодо проведення страхових виплат позивачу.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 21.12.2021 року № 3430-12-21 вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_4 , становить 228 880,50 грн (а. с. 23-32, 149-168).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до пункту 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Судом встановлено, що 28.06.2021 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» із повідомленням про ДТП, а 10.08.2021 року - із заявою про страхове відшкодування, проте ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» не вчинило жодних дій щодо проведення страхових виплат позивачу.

Встановивши, що страховий випадок стався з вини ОСОБА_1 , відповідальність якого застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200432967 у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», страховик не виплатив позивачу страхове відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що існують правові підстави для стягнення із ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_2 суми страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика у розмірі 129 000 грн (за виключенням франшизи - 1 000 грн).

Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постановах від 23.10.2019 року у справі №337/1673/16-ц та від 20.06.2019 року у справі № 362/5422/15.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Враховуючи те, що сума страхового відшкодування, яка підлягає стягненню із ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь позивача, не покриває у повному обсязі завдану позивачу шкоду, тому потерпіла особа не позбавлена права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків за рахунок винної особи, обсяг відповідальності якої обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 21.12.2021 року № 3430-12-21 вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_4 , становить 228 880,50 грн.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_1 як винної в ДТП особи на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 99 880,50 грн, що становить різницю між вартістю заподіяної позивачу майнової шкоди (228 880,50 грн) та розміром страхового відшкодування (129 000 грн).

Заперечуючи проти визначеної оцінювачем суми матеріального збитку, відповідач не надав доказів іншого розміру завданої шкоди, а також не скористався своїм правом заявляти клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладна від 12.11.2021 року № 34 та акт виконаних робіт від 12.11.2021 року № 34 на суму 121 730 грн. не можуть бути доказом оплати ОСОБА_2 на рахунок ФОП ОСОБА_3 зазначених в цих документах сум, оскільки вони не є розрахунковими документами, є необґрунтованими, з огляду на те, що зазначені документи підтверджують перелік, обсяг і вартість робіт та витрачених матеріалів на відновлення пошкодженого транспортного засобу.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підставу визначення розміру заподіяних йому збитків посилався на звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 21.12.2021 року № 3430-12-21, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 .

Відповідно до вказаного звіту, вартість матеріального збитку становить : 20 666 грн. 67 коп. + 13 222 грн. 31 коп.+ 137 811 грн. 06 коп. х ( 1- 0,0) + 57 180 грн. 46 коп. = 228 880 грн. 50 коп., де 20 666 грн. 27 коп. - вартість ремонтно-відновлювальних робіт ; 13 222 грн. 31 коп. - вартість необхідних для ремонту матеріалів; 137 811 грн. 06 коп. - вартість складових, що підлягають заміні, при цьому коефіцієнт фізичного зносу дорівнює 0,0, оскільки термін експлуатації автомобіля становив 29 місяців та відсутні пошкодження, визначені п. 7.38, 7.39 Методики, що дають підстави для застосування коефіцієнта фізичного зносу. Крім того, оцінювачем нараховано суму втрати товарної вартості автомобіля - 57 180 грн. 46 коп., яку включено до загальної суми вартості матеріального збитку.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 полягають не у стягненні фактично понесених витрат на ремонт автомобіля, а у відшкодуванні збитків, відтак, доводи апеляційної скарги відповідача, які зводяться до тверджень про недостовірність документів, що підтверджують вартість відновлювального ремонту, висновків суду не спростовують, оскільки правового значення для вирішення спору не мають.

У постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16 Верховний Суд зазначив, що посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18 зазначив, що посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Звіт про вартість матеріального збитку від 21 грудня 2021 року є законним та обґрунтованим, оскільки він ґрунтується на технічному огляді автомобіля, проведеному 05 липня 2021 року ( а.с. 151 т. 1), необхідні розрахунки проведені на підставі спеціальної літератури та нормативних актів, а відповідачем не оспорювалась достовірність проведених розрахунків.

Судом встановлено, що відповідачем не надано жодних доказів, які б давали підстави ставити під сумнів об`єктивність, повноту та правомірність Звіту про вартість матеріального збитку від 21 грудня 2021 року № 3430-12-21, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 . Клопотань про проведення судової автотоварознавчої експертизи відповідачем заявлено не було, відповідно до протоколу судового засідання від 27.07.2023 року, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Смєхнов В.А. вказав, що клопотання про призначення експертизи не є актуальним (а.с.215, т. 1).

Відповідно до п. 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Разом з цим колегія суддів не може погодитися із додатковим рішенням суду першої інстанції, яким з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу по 8 000 грн з кожного, оскільки таке додаткове рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що обов`язку суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу передує подання стороною відповідної заяви у визначений процесуальним законом строк.

Докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку: 1) докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі; 2) або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.

Положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України підлягають застосуванню судом під час дослідження обставин стосовно дотримання стороною порядку та строків подання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, і у разі дотримання стороною цих вимог, суд здійснює розподіл судових витрат. У разі не дотримання стороною порядку та строків на подання таких доказів суд залишає таку заяву без розгляду.

З матеріалів справи встановлено, що 14.09.2023 року Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/1971/22 ухвалено рішення про задоволення позовних вимог.

Заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надійшла на адресу Деснянського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» 20 вересня 2023 року.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 123 ЦПК України).

Таким чином, п`ятиденний строк на подання позивачем заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу розпочався 15.09.2023 року та останній день припадав на 19.09.2023 року.

Враховуючи викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що представник позивача пропустив строк подання до суду заяви та відповідних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, поважних причин пропуску строку не навів, а тому така заява в силу вимог п. 3 ч. 8 ст. 141 ЦПК України підлягала залишенню без розгляду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - Галенко О.М. подав заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 20 000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Разом з тим, відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив: «Беручи до уваги те, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає висновку, викладеному в пункті 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».

Судом встановлено, що 17.01.2022 року адвокат Галенко О.М. та ОСОБА_2 уклали договір про надання адвокатських послуг № 17/01/2022.

17.01.2023 року адвокат Галенко О.М. та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до договору про надання адвокатських послуг № 17/01/2022, якою продовжили термін дії договору.

01.12.2023 року адвокат Галенко О.М. та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 2 до договору про надання адвокатських послуг № 17/01/2022, якою змінили вартість послуг та встановили, що з 01.12.2023 року вартість адвокатських послуг за договором становить 3 000,00 грн за 1 год роботи.

09.01.2023 року адвокат Галенко О.М. та ОСОБА_2 підписали акт про надання адвокатських послуг № 2, згідно з яким загальна вартість наданих послуг складає 20 000,00 грн, у зв`язку із застосуванням знижки 1 000,00 грн, а саме: Вивчення та аналіз апеляційної скарги, аналіз судової практики - 6 000 грн; Вивчення та аналіз рішення суду першої інстанції - 3 000 грн; Підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 12 000 грн;

Згідно з платіжним дорученням від 20.12.2023 року № @2PL842362 ОСОБА_2 сплатив адвокату Галенку О.М. 20 000 грн за надання адвокатських послуг згідно з договору від 17.01.2023 року.

Оцінивши надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що заявлена сума до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн є непропорційною до предмета позову, не відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг позивачу, не відповідає критерію розумності та необхідності таких витрат, виходячи із обсягу наданих послуг.

Зокрема, вивчення та аналіз апеляційної скарги, аналіз судової практики і вивчення та аналіз рішення суду першої інстанції, то вказана робота не є самостійним видом правової допомоги, а є складовою при підготовці відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 5000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 14 вересня 2023 року не спростовують, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому скасуванню чи зміні не підлягає.

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження додаткового рішення колегія суддів вважає обґрунтованими, тому оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню із залишенням заяви про стягнення витрат на правову допомогу без розгляду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року - скасувати.

Заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Галенка Олега Миколайовича про стягнення витрат на правову допомогу - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.