Справа № 346/2459/24
Провадження № 2/346/1274/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

У С Т А Н О В И В:

09 травня 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 1995 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У квітні 2024р. вона звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. з метою укладення договору дарування 1/6 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 ., яка належить їй на праві власності. Проте, у посвідченні договору нотаріус відмовив, оскільки нею не було надано письмову згоду її чоловіка на відчуження вказаної частки, як спільної власності подружжя. Такої згоди відповідач не надає, що перешкоджає позивачу у розпорядженні своїм майном. ОСОБА_1 вказує, що вищевказане домоволодіння належало до групи колгоспних дворів, головою якого був ОСОБА_4 , а членами: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_9 (донька). Відтак, позивач вважає, що вона як член колгоспного двору, яка була зареєстрована та проживала в будинку станом на 01.07.1990р. набула у свою власність 1/6 частку даного майна, яке є її особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя. Зазначає, що разом з чоловіком в даному будинку вони не проживали, утримання спірного майна не здійснювали, ремонти не проводили, комунальні платежі не сплачувати, за рахунок спільних коштів будинок не покращували, а відтак у відповідач не має правових підстав претендувати на вказане майно та останнє не може відноситись до спільної власності подружжя, оскільки було набуте ще до укладання шлюбу з ОСОБА_2 . За вказаних обставин, ОСОБА_1 просила визнати її особистою приватною власністю 1/6 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становить 58 253,00 грн., оскільки без рішення суду вона не має можливості в повній мірі реалізовувати свої права, як власниця.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2024 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

В судове засідання позивач не з`явилася, її представник ОСОБА_3 подала до суду письмове клопотання в якому просила розглянути справу без їхньої участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою його місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно ч.1 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно ч. 3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача в своїй заяві не заперечувала.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню виходячи з наступного.

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 слідує, що 29 квітня 1995 року Виконавчим комітетом Торговицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , актовий запис № 5. Прізвище дружини змінено з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».

З довідки, виданої Торговицьким старостинським округом Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області №63 від 20.02.2024р. вбачається, що господарство за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 р. у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 голова господарства, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дружина, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 донька, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 син, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 донька, та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 донька.

Відповідно до протоколу №61 засідання виконавчого комітету Торговицької сільської ради від 28.10.2003 року «Про розподіл спільної сумісної власності в бувшому колгоспному дворі» виконком сільської ради вирішив: визнати спільну сумісну власність в бувшому колгоспному дворі в АДРЕСА_2 частці за: ОСОБА_4 (голова двору), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_10 (донька), ОСОБА_7 ( син), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_9 (донька). Просити Коломийське МБТІ зареєструвати та видати свідоцтво про право власності згідно цього рішення.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Торговицької сільської ради серії САА №731937, співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 являються: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 . Частка співвласників 1/6. Опис об`єкта: житловий будинок літ «А» загальною площею 31.2 кв.м., житловою 20,0 кв.м., стайня літ «В», стодола літ «Г», навіс літ. «Д», вбиральня літ. «Ж», огорожа № 1-2, криниця № 3.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що 21.11.2003 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 було зареєстровано за: ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . Підстава набуття: свідоцтво про право власності №61, видане 28.10.2003 рокук Виконавчим комітетом Торговицької сільської ради. Форма власності: приватна спільна часткова, частка кожного із співвласників 1/6. Номер запису в реєстрі 175 в книзі 1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Антонюк О.В. з метою посвідчення договору про відчуження належної їй 1/6 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Своїм роз`ясненням від 29.04.2024р. за вих. №22/01-16 ОСОБА_14 рекомендувала ОСОБА_1 отримати належним чином оформлену заяву чоловіка ОСОБА_2 про згоду на розпорядження спільним сумісним майном, а саме 1/6 часткою вищевказаного майна. Відмовляючи позивачу в посвідчені угоди, нотаріус виходила з того, що вказана частка належить на праві спільної сумісної власності подружжю Фіциків.

Позивач не погоджується з аргументами нотаріуса та вважає, що вказане майно було набуте нею до шлюбу з відповідачем, як членом колгоспного двору, а отже являється її особистою приватною власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. позивач, її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також її брат ОСОБА_7 та сестри: ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 були членами колгоспного двору.

Відтак, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів, належав на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору.

Згідно ст.. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними.

В частині 1 ст. 100 ЦК УРСР зазначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його) (ч.1 ст. 101 ЦК УРСР)

Частиною 1 ст. 109 ЦК УРСР передбачено, що особисті трудові доходи і заощадження члена колгоспного двору, а також майно, придбане ним на особисті кошти або одержане в порядку спадкоємства чи дарування, є особистою власністю окремих членів колгоспного двору, якщо ці доходи, заощадження і майно не передані ними у власність колгоспного двору.

Згідно ст.. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його з складу двору без утворення нового двору . Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх, непрацездатних.

У 2003 році рішенням виконавчого комітету Торговицької сільської ради визнано спільну сумісну власність в бувшому колгоспному дворі за: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно у формі приватної спільної часткової (частка кожного 1/6) та зареєстровано їхні права в Коломийському МБТІ.

При цьому, суд враховує, що за чинними на теперішній час нормами ЦК України, а саме відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В частині 1, 3 ст. 5 ЦК України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В частині 4 зазначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені норм ативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зважаючи на вказані норми, суд погоджується з доводами позивача про те, що моментом набуття нею права власності на 1/6 частку в житловому будинку по АДРЕСА_1 , відбулося 15 квітня 1991 року, тобто станом на день припинення існування колгоспних дворів, а не станом на день реєстрації права власності на її частку в житловому будинку в Коломийському МБТІ 21.11.2003 року.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС, який був чинний на момент реєстрацію шлюбу сторін), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС, передбачалося, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В статті 25 КпШС, вказано, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В позовній заяві зазначено, що в будинку по АДРЕСА_1 сторони разом не проживали, його утримання не проводили, комунальні платежі не сплачувати, за рахунок спільних коштів будинок не покращували, а тому відсутні підстави для визнання частки позивача спільною сумісною власністю подружжя. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Статтею 57 Сімейного кодексу України, положення якої діють на теперішній час та кореспондуються зі ст.. 24 КпШС, визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Стаття 59 СК України передбачає, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Стаття 65 СК України регулює право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, за вказаною нормою, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

В даній справі судом встановлено, що при зверненні до нотаріуса, позивач не змогла укласти договір про відчуження 1/6 частки житлового будинку через відсутність письмової згоди її чоловіка на розпорядження вказаним майном, яке нотаріус вважав їхньою спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини щодо належності ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності 1/6 частки житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , суд вважає за необхідне захистити права позивача у вибраний нею спосіб.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 1/6 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Суддя: Третьякова І. В.