Провадження №2/367/843/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2024 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Довгополої І.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн,-

в с т а н о в и в :

27.11.2020 ОСОБА_4 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2020 справу направлено за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою суду від 26.03.2021 року справу прийнято до провадження та відкрито загальне провадження у справі.

Так, згідно позовної заяви, 20 квітня 2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов?язались у майбутньому, на умовах і в порядку, визначених договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу Квартири (надалі Основний договір). При цьому, відповідно до розділу "Визначення термінів", квартирою є ізольоване житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , будівельний номер 62, що розташована на першому поверсі, складається з двох кімнат, загальною площею 50 кв.м. Так, представником Продавця за цим договором був визначений ОСОБА_6 , що діяв на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. в день укладення попереднього договору - 20 квітня 2013. На виконання умов цього договору, цього ж дня 20 квітня 2013 було сплачено перший внесок 166870, 00 грн. та систематично вносились грошові кошти Продавцю, що підтверджується розписками.

Загалом, згідно зі звітом незалежного аудитора за результатами перевірки фактичного виконання сторонами Попереднього договору від 20 квітня 2013, складеного ТОВ "Аудиторська фірма "Кволіті Аудит", станом на 31.12.2013 позивачем сплачено забудовнику 170955,00 грн., протягом 2014 року додатково 61045,00 грн., а протягом 2015 року ще додатково 10000,00 грн. Загальна сума, сплачена протягом 2013-2015 років становить 242000 грн. Крім того, у листопаді 2014 року позивачу на її вимогу було видано технічний паспорт на квартиру, що також підтверджувало наявність прав позивача на укладення основного договору купівлі-продажу. Більш того, про наявність правовідносин між позивачем та забудовником - Відповідачем 1 та про закріплення за позивачем квартири АДРЕСА_2 свідчить також лист-вимога від 26 травня 2015, яка була надіслана на адресу позивача забудовником ОСОБА_5 .

Позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовними вимогами до ОСОБА_5 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі №369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не було дотримано вимог закону що форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. У зв`язку з чим, такий попередній договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків, а тому суд відмовив у вимогах щодо зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири.

Вказане судове рішення набрало законної сили, отже, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, нікчемність попереднього договору, за яким позивач сплачувала кошти, не підлягає доказуванню.

Незважаючи на зазначене судове рішення, позивач продовжувала проживати у вказаній квартирі протягом наступних трьох років, під час яких відповідачі неодноразово вимагали від позивача сплати додаткових коштів або звільнення приміщення.

У грудні 2019 позивач дізналась про те, що квартира, за яку вона сплачувала грошові кошти, на даний час зареєстрована за іншою людиною - ОСОБА_8 , який зареєстрований власником вказаного майна державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 4 грудня 2019 на підставі акту приймання-передачі квартири від 14.11.2019 та договору на пайову участь у будівництві №П-24-65 від 14.01.2014 р.

Отже, у період прийняття коштів від позивача у 2014 та 2015 роках, Відповідачем 1 ОСОБА_5 14 січня 2014 було укладено договір на пайову участь у будівництві, тобто ще один договір відносно того самого майна.

Тобто, предметом попереднього договору, укладеного з позивачем та за який від останньої приймали кошти, була квартира, яка 4 грудня 2019 зареєстрована за ОСОБА_8 на підставі договору, укладеного у січні 2014 року.

Вказане свідчить про те, що протягом часу, коли Відповідачем 1 та ОСОБА_8 було укладено договір на пайову участь у будівництві №П-24-62 від 14.01.2014, Відповідачі приймали від позивача грошові кошти, знаючи про наявність прав на майно у іншої особи.

Таким чином, у разі дійсного укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 договору на пайову участь у будівництві №П-24-62 від 14.01.2014, ОСОБА_5 не мав права отримувати від позивача грошові кошти на підставі попереднього договору протягом 2014 та 2015 років та, більш того, вимагати від останньої проведення повного розрахунку за квартиру у травні 2015 року.

Дійсність договірних відносин між Відповідачем 1 та ОСОБА_9 , а також їх законність підтверджені наказом Міністерства юстиції України від 21 серпня 2020 року №2201/7 "Про відмову у задоволенні скарги", відповідно до якого ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні скарги на реєстраційні дії, пов?язані з реєстрацією права власності на квартиру, за яку ОСОБА_4 платила, за ОСОБА_9 .

Оскільки, про дійсність вказаних обставин позивач дізналась з листа Міністерства юстиції України від 02.09.2020 року, то саме з цього часу позивач вважає свої права порушеними та такими, що не можуть бути відновленими у будь якому випадку, оскільки право власності на нерухоме майно вже зареєстроване за іншою особою.

З огляду на викладене, позивач стверджує, що належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів. Так, у даному випадку, оскільки нікчемність договору, за яким відповідачами було отримано кошти, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, застосування наслідків недійсності правочину поновить права позивача на грошові кошти, сплачені за таким нікчемним договором.

Просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуте майно за нікчемним договором - грошові кошти у сумі 242000,00 грн та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Ухвалою суду від 31.01.2024 закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ангелін І.І. просив позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Балабан О.Ф. просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. До суду від представника ОСОБА_6 адвоката Демченка І.П. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, заперечення, подані останнім, підтримує в повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити.

Інших заяв чи клопотань до суду не надходило.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У поданому відповідачем ОСОБА_6 22.04.2021 відзиві, останній зазначає про те, що даний позов не може бути задоволений, оскільки позивач жодним чином не обґрунтувала чому саме ОСОБА_6 є відповідачем у даній справі. Позивач посилається як на підставу для стягнення з відповідача коштів на видану на його ім`я довіреність та на те, що нібито ОСОБА_6 передавав кошти ОСОБА_5 , проте в позові не йдеться про те, що ОСОБА_6 отримав хоча б якійсь кошти.

22.04.2021 до суду від ОСОБА_6 також надходила заява про сплив позовної давності у даній справі, у якій відповідач просить відмовити в позові ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у зв`язку зі спливом позовної давності, обґрунтовуючи свою позицію тим, що 10.03.2016 по справі № 369/8708/15-ц було постановлено рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири. Суть позовних вимог складалась з вимоги позивача визнати, що ОСОБА_4 було сплачено кошти в розмірі 232000 грн, а залишок невиконаного обов`язку по оплаті вартості квартири складає 110804,50 грн, а також позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_5 провести остаточні розрахунки залишку сум, що підлягають оплаті вартості у національній валюті та узгодити їх з ОСОБА_4 , вказані позовні вимоги пред`являлись з тих самих підстав, що і в справі №369/15146/20. Рішення по справі №369/8708/15-ц набрало законної сили. Судом встановлено, що 20.04.2013 між сторонами та третьою особою, який є представником відповідача, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Термін дії попереднього договору обмежений датою укладення основного договору, але не пізніше, ніж 30.12.2013, тобто, для позивача строк позовної давності почався з 31.12.2013 та закінчився 31.12.2016, навіть якщо рахувати з дати набрання рішенням законної сили 01.06.2016 день розгляду справи апеляційним судом.

09.08.2021 до суду від представника позивача ОСОБА_4 адвоката Ангелін І.І. надходила заява про поновлення строку позовної давності, в якій, зокрема, зазначає про те, що позивач ОСОБА_4 немає юридичної освіти та не обізнана в нікчемності договорів, про нікчемність попереднього договору від 20.04.2013 вона дізналась після використання права на касаційне оскарження у липні 2017, коли отримана копію судового рішення суду касаційної інстанції. Крім того, зазначає про те, що відповідач ОСОБА_5 вжив дії, які в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України, переривають строк позовної давності надіслав позивачу вимогу від 26.05.2015 про доплату коштів, в якій зазначив про часткове невиконання грошових зобов`язань, чим визнав факт часткового отримання коштів. Позивач продовжувала виконувати умови попереднього договору, що підтверджується розписками, більш того, вселилась у квартиру, яка ще була на стадії оформлення документів та проживала в ній до грудня 2019, тобто, до того часу, коли дізналась, що дана квартира державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 04.12.2019 на підставі акту приймання-передачі квартири від 14.11.2019 та договору про пайову участь у будівництві №П-24-65 від 14.0.1201, зареєстрована за іншою особою. Разом з тим, позивач вживала дії для відновлення своїх порушених прав звернулась 03.01.2020 до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП у Київській області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідачів та державного реєстратора, звернулась зі скаргою до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на незаконну бездіяльність слідчого. Також позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на незаконну реєстрацію квартири за іншою особою, в задоволенні якої було відмовлено. Таким чином, представник позивача зазначає про те, що позивач не втратила зацікавленості у поновленні своїх прав. Так, у даному спорі, позов не є простроченим та стосується подій, які хоч і відбувалися, починаючи з 2013 року, але набули остаточного визначення 4 грудня 2019 року, коли квартира, в якій проживала позивач, була оформлена на третю особу. Просить поновити строк позовної давності на звернення ОСОБА_4 до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки останній пропущений з поважних причин.

13.02.2023 до суду від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Горчакова І.В. також надходила заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 та відмови в задоволенні позову з цієї підстави. Крім того, зазначав про те, що позовні вимоги були предметом неодноразового розгляду судами, а тому заявлений позов є зловживанням права, у подібних позовних вимогах ОСОБА_4 , судами було відмовлено, про що сама позивач зазначає у своєму позові.

03.07.2024 від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Балабан О.Ф. надходили додаткові пояснення у справі, у яких зазначає про те, що 11.11.2020 Позивач звернулась до суду з позовом до Відповідачів про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги мотивувала тим, що 20.04.2013 між нею та ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. На виконання цього договору Позивачем сплачено грошові кошти.

Проте, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 рок, встановлена обставина справи, що попередній договір від 20.04.2013 року є нікчемний. Зазначене на думку позивача, є підставою стягнення на її користь отриманих відповідачами коштів на виконання вимог ст. 1212 ЦК України.

Позивач вважала, що перераховані Відповідачам кошти набуті останніми безпідставно та підлягають поверненню, проте, з такими твердженнями представник ОСОБА_5 не погоджується з огляду на таке.

Строк дії довіреності, яку 20.04.2013 ОСОБА_5 видав на ім`я ОСОБА_6 з метою представляти його інтереси та здійснювати передбачені довіреністю дії в його інтересах, пов`язані із завершенням будівництва та юридичного оформлення права власності на нерухоме майно, становив лише 2 дні до 22.04.2013. В той же день 20.04.2013 між позивачем та ОСОБА_6 укладено попередній договір. Разом з тим, позивач не виконала умови попереднього договору, а саме не внесла гарантовану суму в розмірі 179080,50 грн. Позивачем частково вносились кошти в загальному розмірі 17759,00 грн, про те, в подальшому до визначеного Договором строку, а саме до 27.10.2013 позивачем грошові кошти не передавались. Таким чином, позивачем не виконано в повному обсязі покладені на неї зобов`язання щодо передачі гарантійних платежів в сумі 179080,50 грн до 27.10.2013. Звертає увагу суду, на те, що ОСОБА_6 , отримуючи кошти від позивача, діяв поза межами строку довіреності та за відсутності повноважень отримувати зазначені кошти. Відповідач ОСОБА_6 не передавав кошти ОСОБА_5 . Таким чином, стверджує, що матеріали справи не містять будь яких доказів передачі ОСОБА_6 грошових коштів ОСОБА_5 .

Крім того, представник відповідача зазначає про те, що якщо суд дійде висновку, що обставини справи доведені позивачем, то підлягає до застосування ст. 261 ЦК України, оскільки позивачу стало відомо про порушення її прав з моменту встановлення судом першої інстанції обставин щодо нікчемності договору, а саме 10.03.2016. Саме з 10.03.2016 позивач мала пред`явити вимогу до відповідача ОСОБА_5 про повернення переданих грошових коштів. Водночас, матеріали справи не містять доказів зацікавленості позивача в отриманні належних їй коштів, які ніби то були передані останньою ОСОБА_5 . Позивач продовжувала проживати в квартирі, яка їй не належала, незважаючи на існування судового рішення, тобто до 2019. Зазначені дії обмежували відповідача ОСОБА_5 у праві розпоряджатися майном. Таким чином, твердження позивача про те, що вона ніби то дізналась про порушення своїх прав лише у 2020 у зв`язку з отриманням листа Міністерства юстиції України від 02.09.2020 не відповідає дійсності та є таким, що спотворює дійсні обставини справи. Щодо твердження представника позивача про поважність причин пропуску для звернення до суду з даним позовом таких як необізнаність позивача про наслідки визнання нікчемності договору, представник відповідача звертає увагу суду на те, що в розгляді справи №369/8708/15-ц приймав участь представник позивача ОСОБА_3 та останній однозначно розтлумачив наслідки нікчемності правочину. В задоволенні позову просить відмовити. Застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 .

Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, вислухавши думку учасників справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_4 (далі Позивач) доводить наявність грошових зобов?язань ОСОБА_5 (далі Відповідача-1) перед Позивачем розписками про отримання грошових коштів ОСОБА_6 (далі Відповідач-2).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2013 (Відповідач-1) на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом КМНО 20.04.2013 за реєстровим N? 818, уповноважив Відповідача-2 представляти його права та здійснювати передбачені довіреністю дії в його інтересах, пов?язані із завершенням будівництва, прийняття в експлуатацію та юридичного оформлення права власності на нерухоме майно - частину житлового будинку, квартир та інших нежитлових приміщень. Строк дії довіреності визначений до 22.04.2013. Тобто, Відповідач-1 уповноважив Відповідача-2 представляти його інтереси лише протягом 2 (двох) днів.

20.04.2013 між Позивачем та Відповідачем-2, який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом КМНО 20.04.2013 за реєстровим N? 818, від імені Відповідача-1, укладено попередній договір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі №369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не було дотримано вимог закону що форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. У зв`язку з чим, такий попередній договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків, а тому суд відмовив у вимогах щодо зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься розписка, надана ОСОБА_6 , про те, що останній отримав від ОСОБА_4 згідно попереднього договору від 20.04.2013 за купівлю-продаж квартири АДРЕСА_2 , суму 166870,00 грн. Дану розписку засвідчено двома свідками. Тобто, кошти в розмірі 166870,00 грн відповідач ОСОБА_6 отримав.

Докази на підтвердження того, що дані кошти були передані ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

До матеріалів справи також долучено додатки до попереднього договору (від 23.10.2012, 29.08.2012, 15.06.2012, 25.06.2014, 27.09.2014, 01.12.2014, 11.03.2014, 20.05.2014, 21.01.2015), в яких зазначається про те, що відповідно до умов попереднього договору від 20.04.2013 ОСОБА_4 вносила частину грошових коштів за частину житлового будинку/квартири у житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_3 . Додатки підписані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Проте, як зазначалось вище, ОСОБА_6 станом на дати складання зазначених додатків не був уповноваженим на отримання цих коштів.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, суд приходить до висновку, що згідно вказаним обставинам по справі, досліджених на підтвердження доказам, наведеним нормам чинного законодавства, має місце безпідставне збагачення з боку відповідача ОСОБА_6 за рахунок Позивача на суму 166870,00 грн, а отже позовні вимоги знайшли своє підтвердження частково.

Проте, суд звертає увагу на заяву відповідачів та їх представників про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно доч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, 10.03.2016 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не було дотримано вимог закону що форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією та як наслідок, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії судом було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.06.2016 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року залишено без змін.

З позовом про стягнення безпідставно набутих коштів з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Позивач звернулася 27.11.2020.

Суд звертає увагу, на те, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011).

При вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду, суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

З урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем не наведено та судом не встановлено належних та допустимих доказів щодо непереборних та об`єктивних перешкод, які не залежали б від волі особи та які б перешкоджали позивачу в реалізації її права щодо звернення до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів у визначений законодавством термін.

Таким чином, суд зазначає про часткову обґрунтованість позовних вимог та відмовляє в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,12,89,141,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн, відмовити.

Повний текст судового рішення складено 23.10.2024.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий