ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/4702/23

Головуючий у першій інстанції - Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/698/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Чернігівська районна державна нотаріальна контора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Хоменко Л.В. від 29 лютого 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у якому просила визнати незаконною та скасувати постанову Чернігівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року №1532/02-31, а саме, відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_2 , яка за життя склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. 28.09.2023 року позивач звернулась до Чернігівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 . Постановою державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієвої В.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки при проведенні правового аналізу матеріалів спадкової справи було виявлено неспівпадіння площі земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю - 3,32 га та у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку - 3,1017 га. ОСОБА_1 вважає дану відмову у вчиненні нотаріальної дії протиправною, вчиненою без належних на те підстав, передбачених статтею 49 Закону України "Про нотаріат", і тому просила суд визнати незаконною та скасувати постанову Чернігівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року №1532/02-31 .

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.02.2024 року відмовлено у задоволення позову ОСОБА_1 до Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року №1532/02-31.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.02.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року ухвалено судом при неповному з`ясуванні всіх обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення та неправильного застосування норм матеріального права, і тому дане рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що нею було обрано належний спосіб захисту свого права, оскільки право власності на спірну земельну ділянку ніким не оспорюється, питання про його визнання не ставиться, документ, який засвідчує право власності, не втрачений, а відтак, захист її права можливий лише в порядку оскарження постанови нотаріуса, про що зазначено у самій постанові, а не у спосіб визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Апелянт звертає увагу на те, що у самій оскаржуваній постанові нотаріуса зазначено, що відповідно до п.4.20 глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Таким чином, на думку апелянта, встановивши неспівпадіння розміру земельної ділянки, нотаріус мала видати свідоцтво про право на спадщину згідно даних, зазначених у Витязі на земельну ділянку з Державного земельного кадастру, а не відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. За доводами апелянта, у державного нотаріуса не було жодних правових підстав, передбачених статтею 49 Закону України "Про нотаріат", для винесення оскаржуваної постанови, а відтак, оскаржувана постанова нотаріуса є незаконною та підлягає скасуванню. Апелянт вказує, що нотаріус чітко не вказала, які саме причини завадили їй видати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до статті 5 Закону України "Про нотаріат", нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Судом першої інстанції в судовому рішенні встановлено, що обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 статті 49 Закону України "Про нотаріат", якою встановлено заборону безпідставної відмови в їх вчиненні. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вказав, що перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, визначений статтею 49 Закону України "Про нотаріат", не є вичерпним. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не встановлено, на якій саме підставі було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, та не зазначено правову норму закону, якою передбачено таку підставу, а є лише констатування, що перелік підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, передбачених статтею 49 Закону України "Про нотаріат", не є вичерпним.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Судак Д.Г. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача - Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 (а.с.12).

За життя, а саме, 07.12.2007 року, ОСОБА_2 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Жеведської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, та належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Левковицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, заповіла ОСОБА_1 (а.с.13). Заповітом, посвідченим 12.05.2008 року, ОСОБА_2 все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с.14).

В подальшому, 28.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Чернігівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієвої В.В. від 28.09.2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з тих підстав, що при проведенні правового аналізу матеріалів спадкової справи виявлено неспівпадіння площі земельної ділянки, зазначеної в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №037037 (3,32га) та у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (3,1017га) (а.с.19-19,зворот).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, та застосувавши приписи норм Закону, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконною та скасування постанови Чернігівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року №1532/02-31, а саме, про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Виходячи із норм права, які регламентують спірні правовідносини, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії. Судом першої інстанції зазначено, що державний нотаріус Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієва В.В., дослідивши матеріали спадкової справи, виявила неспівпадіння площі земельної ділянки, вказаної у правовстановлюючому документі, що належить спадкодавцю, а саме, в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 037037, у якому площа земельної ділянки вказана 3,32 га, із площею земельної ділянки, зазначеної у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.07.2021 року, в якому площа земельної ділянки вказана - 3,1017 га, і тому позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Суд вважав безпідставними посилання позивача на існування формальних неспівпадінь площі земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 037037 (3,32га) та у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (3,1017га), оскільки нотаріальний процес - це процес оформлення на підставі безспірних документів, в якому не передбачено існування ''формальних помилок''. Або документ відповідає вимогам закону, як по формі, так і по змісту, і такий документ приймається для вчинення нотаріальної дії, або, якщо документ не відповідає встановленим законом критеріям, у т.ч. затвердженим формам - він не приймається для вчинення нотаріальної дії. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 29.02.2024 року зазначено, що тлумачення статті 50 Закону України ''Про нотаріат'' свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України ''Про нотаріат'', і належать до його компетенції. За даних обставин, з урахуванням характеру спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав, що ефективним способом захисту права ОСОБА_1 є вимога про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, а не оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки задоволення такої вимоги не відновлює права позивача.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року ухвалено при неповному з`ясуванні всіх обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення та неправильного застосування норм матеріального права, і тому дане рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що нею було обрано належний спосіб захисту свого права, оскільки право власності на спірну земельну ділянку ніким не оспорюється, питання про його визнання не ставиться, документ, який засвідчує право власності, не втрачений, а відтак, захист її права можливий лише в порядку оскарження постанови нотаріуса, про що зазначено у самій постанові, а не у спосіб визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою, другою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей: 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно частини першої статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 статті 1269 ЦК України).

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

У відповідності до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно приписів статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 6 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

При цьому, нотаріус, відповідно до вимог статті 68 Закону України "Про нотаріат", при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Згідно роз`яснень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Виходячи із правового аналізу вищенаведеного, слід дійти висновку, що чинним Законодавством визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного Законодавства та Закону України "Про нотаріат", покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієвої В.В. від 28.09.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з тих підстав, що при проведенні правового аналізу матеріалів спадкової справи виявлено неспівпадіння площі земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №037037 (3,32га) та у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (3,1017га) (а.с.19).

Вказане неспівпадіння площі земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №037037 та у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, унеможливлює виконання нотаріусом вимог статті 68 Закону України "Про нотаріат", в частині визначення складу (обсягу) спадкового майна. Суд першої інстанції вважав безпідставними посилання позивача на існування формальних неспівпадінь площі земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 037037 (3,32га) та у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (3,1017га), оскільки нотаріальний процес - це процес оформлення на підставі безспірних документів, в якому не передбачено існування ''формальних помилок''. Або документ відповідає вимогам закону, як по формі, так і по змісту, і такий документ приймається для вчинення нотаріальної дії, або, якщо документ не відповідає встановленим законом критеріям, у т.ч. затвердженим формам - він не приймається для вчинення нотаріальної дії.

Пунктом 4.12 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, на який посилався нотаріус у оскаржуваній постанові, визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Саме у зв`язку із відсутністю безспірного документа щодо складу (обсягу) спадкового майна, нотаріусом і було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги відносно того, що нотаріус чітко не вказала, які саме причини завадили їй видати свідоцтво про право на спадщину, і судом не встановлено, на якій саме підставі було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, та не зазначено правову норму закону, якою передбачено таку підставу.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що відсутні підстави для визнання незаконною та скасування постанови Чернігівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року №1532/02-31, а саме, відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

При цьому, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Дії нотаріуса та оскаржувана позивачем постанова нотаріуса відповідають вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання незаконною та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Доводи апеляційної скарги вказують, що у самій оскаржуваній постанові нотаріуса зазначено, що відповідно до п.4.20 глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Таким чином, на думку апелянта, встановивши неспівпадіння розміру земельної ділянки, нотаріус мала видати свідоцтво про право на спадщину згідно даних, зазначених у Витязі на земельну ділянку з Державного земельного кадастру, а не відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. За доводами апелянта, у державного нотаріуса не було жодних правових підстав, передбачених статтею 49 Закону України "Про нотаріат", для винесення оскаржуваної постанови, а відтак, оскаржувана постанова нотаріуса є незаконною та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року, виходячи із наступного.

Згідно п.п.4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п.п.4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно п.п.4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.

Постановою державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієвої В.В. від 28.09.2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 3,1017 га, розташовану на території Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з тих підстав, що при проведенні правового аналізу матеріалів спадкової справи виявлено неспівпадіння площі земельної ділянки, зазначеної в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №037037 (3,32га) та у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (3,1017га) (а.с.19-19,зворот). Відомості у вказаних документах щодо земельної ділянки різняться між собою, тобто, вони не є безспірними. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідивши при цьому документально підтверджені обставини справи, та надавши їм відповідну правову оцінку. Висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.02.2024 року узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.02.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 лютого 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 22.07.2024 року.

Головуючий: Судді: