Дата документу 24.07.2024 Справа № 333/8394/23
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/8394/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В.
Пр. №22ц/807/1343/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуюча: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, Головного управління Державної Казначейської служби України в Запорізькій області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управляння Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури. Зазначав, що 27 лютого 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України. Згідно Витягу з ЄРДР 27 лютого 2022 року майор ОСОБА_1 , колишній начальник Мелітопольського МВ УВБУ в Запорізькій області, будучи військовослужбовцем СБУ за контрактом, перебуваючи у розпорядженні начальника Управління СБУ в Запорізькій області, будучи залученим до виконання військових обов`язків, перебуваючи у місті Запоріжжі в умовах воєнного стану самовільно залишив місце проходження служби, після чого останнього було виявлено на території м. Кривий Ріг.

28 лютого 2022 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 був затриманий як підозрюваний, того ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненого в умовах воєнного стану.

01 березня 2022 року постановою слідчого судді йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів та визначено розмір застави 744 300 грн., який 03 березня 2022 року був внесений на депозитний рахунок ТУ ДСА.

07 березня 2022 запобіжний захід у вигляді застави був змінений на особисте зобов`язання, сума застави без залучення та згоди власника грошових коштів була направлена на потреби оборони, а ОСОБА_1 було зобов`язано постійно перебувати у Міжрегіональному центрі професійної підготовки звільнених у запас військовослужбовців у м. Кривий Ріг.

15 березня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 його місце перебування було змінено на м. Запоріжжя, що дозволило частково вирішувати питання евакуації його родини з окупованої території.

25 липня 2022 року за результатами проведення досудового розслідування кримінальне провадження було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за недоведеністю винуватості ОСОБА_1 .

За скаргою ОСОБА_1 слідчим суддею 04 жовтня 2022 року постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано прокурора закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

03 листопада 2022 року судове рішення було виконано та кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Отже, позивач незаконно перебував під слідством з 27 лютого 2022 по 03 листопада 2022, що позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя, призвело до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, погіршення стану здоров`я, руйнування професійних планів, негативного впливу на честь, гідність та його ділову репутацію.

Вказував, що на початку досудового розслідування за повідомленням співробітників Служби безпеки України був безпідставно затриманий та поміщений до установи виконання покарань. Це сталося наступного дня після того, як він на автомобілі виїхав з окупованого міста Мелітополь та, ставлячи державні інтереси вище власних, вивіз з окупації керівника апарату міської ради зі службовими документами Мелітопольської місцевої ради та документи Народного депутата України ОСОБА_2 , які не повинні були потрапити до рук ворога. При цьому дружина позивача з двома малолітніми доньками залишались в окупації і їх життя були піддані смертельному ризику та прямій небезпеці. Протиправність дій органу досудового розслідування на початку слідства, бездіяльність керівництва УСБУ в Запорізькій області, а також судові обмеження волі та пересування позивача в період з 27 лютого 2022 року до 15 березня 2022 року унеможливили термінову евакуацію родини позивача з окупованої російськими військами території Мелітопольського району, що також спричинило суттєві та тривалі моральні страждання.

Моральні страждання є більш ніж суттєвими не тільки через загрозу власному життю та життю родини, а й внаслідок обвинувачення позивача як офіцера СБУ, патріота, який у перші дні війни, не рахуючись з особистими інтересами та власним життям і життям своєї родини, займався виключно заходами із захисту своєї країни та протидії ворогу, одразу після виїзду з окупації був безпідставно, на сфальсифікованих доказах звинувачений у вчиненні особливо тяжкого злочину, поміщений під варту та підданий тривалому кримінальному переслідуванню протягом восьми місяців поспіль.

Враховуючи, що компенсація моральної шкоди відбувається на емоційному рівні людської свідомості, розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб викликати у потерпілого, або дозволити йому отримати у майбутньому позитивні емоції такої глибини і сили, які здатні у повному обсязі компенсувати, врівноважити ті негативні відчуття і переживання, в яких полягає моральна шкода. Позивач достатньо поважає себе як людину та офіцера, вважає себе гідним того, щоб його права дотримувались іншими членами суспільства, тим більше правоохоронними органами. Він оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 1 198,8 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судом рішення у справі, що складає на час подання позову 7 792 200 грн., обґрунтованість якого беззаперечно підтверджується висновком судово-психологічної експертизи № 10213 від 18 вересня 2023 року.

Просив стягнути на свою користь 1 198,8 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судом рішення, що на квітень 2024 року становило 9 590 400грн., та відшкодувати судові витрати на правничу допомогу у розмірі 750 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, грошові кошти в сумі 1 918 080 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у розмірі 25 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, внаслідок незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством з 28 лютого по 03 листопада 2022 року останньому завдано моральної шкоди, розмір якої відповідно до висновку судово-психологічної експертизи становить 1198,8 мінімальних заробітних плат, виходячи із розрахункової величини 1600 грн. на місяць, тобто 1 918 080 грн. При визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати у розмірі 750 000 грн. частково відповідають критерію реальності та розумності та на підставі ч.5 ст.137 ЦПК України зменшив їх до 25 000 грн. Доказів оплати експертних послуг у розмірі 28 000 грн. позивач суду не надав, тому суд відмовив у їх компенсації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Ковальова Д.В. зазначив про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і безпідставне визначення суми відшкодування із розрахункової величини 1600 грн. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені його вимог про відшкодування витрат на проведену судово-психологічну експертизу, адже вказані витрати є судовими, а тому в порядку статті 141 ЦПК України підлягають компенсації. Просив рішення суду першої інстанції в частині визначення грошового еквіваленту для обчислення розміру моральної шкоди скасувати і ухвалити нове про стягнення 9 590 400 грн., застосувавши мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000 грн. на місяць. Крім того, просив стягнути 28 000 грн. компенсації витрат на проведення психологічної експертизи, додавши до апеляційної скарги фотокопію квитанції від 27 липня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прокурор Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону Бескровний М.О вказав, що апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що суд при визначені моральної шкоди правомірно застосував розрахункову величину у розмірі 1600 грн та відмовив у компенсації витрат на проведення експертизи, оскільки ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції доказів внесення плати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_3 вказав, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не заслуговують на увагу, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзиви від інших учасників справи на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходили.

Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області в апеляційній скарзі просило скасувати судове рішення в частині стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у їх відшкодуванні. Зазначає, що позивачеві надавалась правнича допомога у відповідності до укладеного договору від 06.02.2023 № б/н. Зазначене свідчить про те, що правнича допомога надавалась ОСОБА_1 не за рахунок держави, у зв`язку з чим розподіл таких судових витрат має здійснюватися у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, а саме за рахунок сторін у справі, якими і завдано шкоду ОСОБА_1 .

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області не надходили.

В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратури у сфері оборони Південного регіону просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Прокурор вважає безпідставними твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством у період з 28.02.2022 по 03.11.202, тобто 8 місяців, це не відповідає дійсності. Суд не врахував той факт, що досудове розслідування було тривалим та переривалось, фактично воно тривало з 28.02.2022 по 25.07.2022 та з 04.10.2022 по 03.11.2022. З урахуванням викладеного під слідством ОСОБА_1 перебував 6 місяців. Також прокурор вважає необґрунтований розрахунок розміру моральної шкоди. Так прокурор вважає, що сума, яка підлягає стягненню в рахунок компенсації завданої моральної шкоди ОСОБА_1 може становити 9 600,00 грн., із розрахунку 1 600 грн. за кожен місяць перебування під слідством. Також прокурор зауважив, що Спеціалізована Прокуратура у сфері оборони Південного регіону відносно ОСОБА_1 жодних протиправний дій не вчиняла, тому є не належним відповідачем по справі.

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону не надходили.

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає помилковими висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди. Вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між притягненням останнього до кримінальної відповідальності та завдання моральної шкоди.

Територіального управління Державного бюро розслідування, розташоване у місті Мелітополі, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та від 22.04.2019 у справі №236/893/17 і висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №754/8730/19, від 03.03.2021 у справі №638/509/19 та інших.

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Територіального управління державного бюро розслідування, розташоване у місті Мелітополіне надходили.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд ухвалив судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Судове рішення, згіднозі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Встановлено, що 27.02.2022 керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України. Згідно Витягу з ЄРДР 27.02.2022 приблизно об 11 годині 00 хвилин майор ОСОБА_1 , колишній начальник Мелітопольського МВ УСБУ в Запорізькій області, будучи військовослужбовцем СБ України за контрактом, перебуваючи у розпорядженні начальника Управління СБ України в Запорізькій області, будучи залученим до виконання військових обов`язків, перебуваючи у місті Запоріжжі, в умовах воєнного стану самовільно залишив місце проходження служби, після чого останнього було виявлено на території м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області. Досудове розслідування кримінального провадження доручено Криворізькому районному управлінню поліції ГУНП в Дніпропетровській області, процесуальне керівництво здійснювалось Криворізькою спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

28 лютого 2022 року о 16 годині 40 хвилин у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 був затриманий як підозрюваний керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону. Того ж дня ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

01 березня 2022 року слідчим суддею Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за результатами розгляду клопотання керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань № 3» на строк 60 днів та визначено розмір застави 744 300,00 грн.

03 березня 2022 року визначений суддею розмір застави був внесений на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області.

07 березня 2022 року слідчим суддею Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді застави був замінений на особисте зобов`язання. Цією ж ухвалою слідчого судді Савченко М.В. зобов`язаний постійно перебувати у Міжрегіональному центрі професійної підготовки звільнених у запас військовослужбовців за адресою АДРЕСА_1 . Також зазначеною ухвалою слідчого судді за клопотанням ОСОБА_1 сума внесеної застави була направлена на потреби оборони.

15 березня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 слідчим суддею місце його перебування змінене на АДРЕСА_2 .

25 липня 2022 року за результатами проведеного досудового розслідування кримінальне провадження закрито керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що органом досудового розслідування не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримати.

За скаргою ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано прокурора закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

03 листопада 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону судове рішення виконане та прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення втрат потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 28 лютого 2022 року по 03 листопада 2022, що складає 8 місяців та 7 днів, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю у діянні позивача складу кримінального правопорушення, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури.

За таких обставин доводи апеляційних скарг відповідачів про недоведеність факту їх неправомірних дій, наявності моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку, є безпідставними.

Проте, визначаючи строки перебування позивача під слідством упродовж 8 місяців та 7 днів, суд не звернув уваги на те, що з 25 липня 2022 року по 04 жовтня 2022 року позивач не перебував під слідством, оскільки постановою прокурора кримінальне провадження було закрите на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України і ніяких слідчих дій відносно ОСОБА_1 не проводилось.

За змістом ч.1 ст.219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення у ЄРДР до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Пунктом 5 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що досудове розслідування це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

У разі скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження за скаргами учасників кримінального провадження, зазначених у п.п.3,4 ч.1 ст.303 КПК, за результатами судово-контрольної діяльності, час між винесенням таких постанов до їх скасування не включається у строки досудового розслідування.

Отже, доводи апеляційної скарги Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону стосовно неправильно визначеного судом першої інстанції строку знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом, є обґрунтованими. Досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_1 тривало з 28 лютого 25 липня 2022 року та з 04 жовтня по 03 листопада 2022 року, тобто 177днів (5 місяців та 9 днів).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції застосував розрахункову величину 1 600 грн., визначену ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Проте, на думку колегії, застосування розрахункової величини у 1600 грн. є помилковими.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом « Про Державний бюджет України».

Розрахункова величина у розмірі 1600 грн. не може бути застосована до спірних правовідносин. В даному випадку діє «Формула Радбруха»: несправедливий закон має поступатися справедливості, «над законному праву», якщо розбіжність між позитивним законом і справедливістю сягнула нестерпного виміру (Велика Палата Верховного Суду, постанова від 24.11.2020, провадження №9901/60/19. Вказана позиція спрямована на покращення становища людини, яка незаконно перебувала під слідством і судом, адже за встановленою у державі практикою розмір мінімальної заробітної плати щороку збільшується, а не зменшується.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування розрахункової величини при обчисленні моральної шкоди заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір морального відшкодування має становити 1198,8 розмірів мінімальних заробітних плат.

Безумовно визначення розміру моральної шкоди не у мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

На час вирішення справи в суді першої інстанції станом на 1 січня 2024 року мінімальний розмір заробітної плати становив 7 100 грн, а тому мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу за 5 місяців 9 днів незаконного перебування під слідством, становить 41 890 грн.

Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

З огляду на обставини справи, що переглядається в апеляційному порядку, наведені позивачем обґрунтування вимушених змін у його житті у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, ураховуючи застосування щодо нього запобіжних заходів, які не пов`язані зі зміною місця проживання та повним позбавленням соціальних контактів, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством, ймовірну глибину душевних страждань позивача, наслідки для професійної діяльності, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 41 890 грн. є достатнім для компенсації позивачеві негативних наслідків морального характеру та відповідає принципам розумності і справедливості.

Колегія суддів ураховує, що зазначені позивачем обставини перебування його дружини з двома малолітніми доньками в окупації, труднощі у терміновій евакуації його родини з окупованої території, є суттєвими, водночас з урахуванням всіх вище перелічених обставин, не є такими, які об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди майже у 200 разів у порівнянні з мінімальним.

Загроза життю родини позивача виникла внаслідок збройної агресії іншої держави, відповідальність за яку держава Україна перед позивачем не несе. 2 дні тримання під вартою позивача до 03.03.2022 не мали вирішального впливу на організацію ним евакуації родини з окупованої території Мелітопольського району, яка була здійснена 07.04.2022 в умовах застосованих до позивача заходів кримінально-правового характеру, які не позбавляли його можливості зробити це раніше, а труднощі, що при цьому виникали, пов`язані виключно з окупацією території ворогом.

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанцій не в повній мірі було враховано принципи пропорційності, розумності та справедливості. Доводи апеляційних скарг представників відповідачів є значною мірою обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, прокуратура є неналежним відповідачем, а вимог до Держави Україна, яка має відповідати за завдану шкоду, позивачем не заявлялися, є помилковими. Залучені до участі у розгляді справи органи приймали участь як представники Держави, відшкодування шкоди здійснено не за рахунок коштів відповідачів, а з Державного бюджету України.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві витрат на оплату вартості проведеної експертизи в розмірі 28000 грн., суд першої інстанції дійшов правильних висновків по відсутність підстав для її задоволення з огляду на недоведеність.

Як видно з договору № 011/02-23 про надання послуг з проведення експертизи, укладеного між ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , та ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», вартість послуг складає 28000 грн .

Як докази на підтвердження понесених витрат представник позивача надав суду першої інстанції рахунок-фактуру на оплату експертних послуг від 10.02.2023 та акт надання послуг № 169 від 18.09.2023.

Однак, доказу сплати вартості експертних послуг в розмірі 28000 грн., незважаючи на обговорення даного питання в судових засіданнях, позивачем суду не надано.

Надана ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду квитанція від 27 квітня 2023 року на підтвердження оплати експертизи не може бути прийнята апеляційним судом як доказ, оскільки у відповідності до п. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Доказів неможливості надати відповідний платіжний документу у строки, передбачені нормами ЦПК, суду апеляційної інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги Державної Казначейської служби про те, що судові витрати у справі мають покладатися на відповідачів, а не на Казначейську службу, є неспроможними.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

В Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України. Державна казначейська служба України не є розпорядником коштів Державного бюджету України.

Таким чином, і моральна шкода, і судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що відповідає заявленим позовним вимогам.

Отже, доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій областіпро те, що витрати на правову допомогу, які поніс ОСОБА_1 мають бути стягнуті лише із Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону є хибними, адже суперечать переліченим нормам матеріального та процесуального справа.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладені вище норми, колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу, які поніс ОСОБА_1 мають бути компенсовані в розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам про стягнення з відповідачів моральної шкоди завданої за час перебування його під слідством чи судом, а саме в сумі 3 275, 90 гривень.

Отже, підсумовуючи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому підлягають частковому задоволенню.

Відтак, у відповідності до норм статті 376, ЦПК України, враховуючи той факт, що під час розгляду справи судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 5 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ЗУ «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

Як видно з матеріалів справи при подачі апеляційної скарги Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону сплатила судовий збір в сумі 22710,00 грн.(т.2 а.с.203), при тому, що у відповідності до п.п. 1.1, 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн., та не менше 13 420 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1610,40 грн. Не більше 20130 грн.).

В силу вимог ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25 вересня 2013 року № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 5, 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. При цьому місце розгляду справи судом визначається відповідно до вимог закону, зокрема статей 107 - 114, 251, 257, 260, 269, 287, 291, 323, 363, 389-1, 389-7, 392, 400 ЦПК України.

Відповідно до ст. 7 ч. 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Враховуючи те, що за результатами апеляційного перегляду, скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону було задоволено частково та прокурором під час подачі апеляційної скарги був надміру сплачений судовий збір в сумі 2580,00 грн., то судовий збір, який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону становить 18519,60 гривень.

Питання стосовно надміру сплаченої суми судового збору Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону не підіймалось, заяви про повернення надміру сплаченого судового збору не подавалось, тому апеляційним судом вказане питання не вирішується.

Окрім того, під час подачі апеляційної скарги Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі сплатило судовий збір в сумі 20130,00 грн. ( т.2 а.с.145,232). Апеляційна скарга управління була задоволена частково тому судовий збір, який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь управління за результатами апеляційного перегляду становить 18519,60 гривень.

Також під час подачі апеляційної скарги Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області сплатило судовий збір в сумі 1816,80 грн. (т.2 а.с.92). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 заяву управління про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення в сумі 18 313,20 задоволено. При цьому апеляційна скарга ГУНП в Дніпропетровській області також задоволена частково, тому із врахуванням сплаченої суми судового збору та часткового задоволення апеляційної скарги судовий збір який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ГУНП в Дніпропетровській області становить 206,40 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури грошові кошти в сумі 41890,00 гривень ( сорок одна тисяча вісімсот дев`яносто гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у розмірі 3275,90 гривень (три тисячі двісті сімдесят п`ять гривень 90 копійок)

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 206,40 гривень (двісті шість гривень 40 копійок).

Компенсувати Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 18519,60 гривень (вісімнадцять п`ятсот дев`ятнадцять гривень 60 копійок).

Компенсувати Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 18519,60 гривень (вісімнадцять п`ятсот дев`ятнадцять гривень 60 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 26 липня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В Кухар

Д.А.Трофимова