ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/871/24 Номер провадження 22-ц/814/3123/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвокатки Артеменко Альони Олександрівни, представниці ОСОБА_1 , на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 10:27:56 до 11:09:34; дата виготовлення повного текста судового рішення - 11 червня 2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факта самостійного виховання дитини,

третя особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування Тростянецької міської ради.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив ухвалити рішення яким:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 ;

встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно, без участі та допомоги матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування заявлених вимог посилався на такі обставини.

19 лютого 2016 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 . Протягом останніх двох років, практично після народження сина, стосунки подружжя поступово погіршилися, а за станом на сьогодні остаточно розладилися. Тривалий час вони з відповідачкою проживають окремо один від одного та ведуть окреме господарство. ОСОБА_2 майже не спілкується із сином, не піклується про нього та не займається його вихованням, за станом на сьогодні взагалі виїхала за кордон в Німеччину. З середини квітня 2022 року син постійно проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . З вересня 2023 року ОСОБА_4 відвідує Кам`янський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької міської ради. Відповідачка не бажає прикладати жодних зусиль у догляді та піклуванні за малолітньою дитиною. На даний час взагалі не відвідує сина, перестала з ним спілкуватися, останній раз приїздила до нього у червня 2023 року, не цікавиться його життям, здоров`ям, участі у вихованні та утриманні не приймає, не цікавиться виховним процесом, психологічним станом на здоров`ям дитини. Добровільно врегулювати спір щодо місця проживання дитини вони не можуть, оскільки відповідачка постійно йому телефонує та повідомляє про наміри забрати сина, якщо він не буде надсилати їй кошти на її особисте утримання. Вважає, що місце проживання дитини необхідно визначити з батьком, оскільки він виявляє до нього особисту прихильність. Також він може забезпечити належні матеріально-побутові умови дитині, в той час, як відповідач не працює, самостійного джерела доходів не має. Крім того, він може забезпечити належні умови проживання, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, не вживає спиртних та наркотичних засобів. Відповідачка же показує синові негативний приклад поведінки. З цих підстав, звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року закрито провадження у справі у частині вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв?язку з відсутністю предмета спору.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факта самостійного утримання і виховання (без участі матері) малолітнього сина.

В апеляційній скарзі адвокатка Артеменко А.О., представниця ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить заочне рішення і ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 серпня 2024 року продовжено строк для виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 02 серпня 2024 року на десять днів, зокрема для подання обгрунтованого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року.

10 вересня 2024 року Полтавським апеляційним судом отримана заява адвокатки Артеменко А.О., представниці ОСОБА_1 , згідно якої вважала за доцільне залишити вимогу про скасування ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року без розгляду, а прохальну частину апеляційної скарги викласти в іншій редакції скасувати заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 червня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким встановити факт самостійного (без участі матері) виховання і утримання позивачем свого малолітнього сина.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвокатки Артеменко А.О., представниці ОСОБА_1 , на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року про закриття провадження у частині вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв?язку з відсутністю предмета спору.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 вересня 2024 року поновлено строк на апеляційне оскарження заочного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року, відкрито апеляційне провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд при вирішенні спору не дослідив і не дав належної оцінки доводам позивача про складність стосунків між сторонами, про шантаж і залякування, які вчиняє відповідачка відносно позивача, погрожуючи відібрати дитину у нього у разі, якщо він не буде надсилати їй кошти для її особистого утримання.

Суд повністю прогінорував висновок органу опіки та піклування, який категорично висловловився про доцільність проживання дитини разом із батьком, відкинув докази про особисту прихильність дитини до батька, про наявність у батька можливості самостійно забезпечити належні матеріально-побутові умови проживання дитини.

Суд безпідставно послався на те, що шлюб між сторонами не розірваний, оскільки ця обставина не може свідчити про відсутність спору між ними стосовно дитини.

Судом не взято до уваги, що позивач тривалий час самостійно утримує і виховує сина.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 19 лютого 2016 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 19 лютого 2016 року Відділом ДРАЦС Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області, а/з № 38 (а.с.10).

На час розгляду справи шлюб між ними не розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 11 березня 2021 року Київським районним у місті Полтаві відділі ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), а/з 201 (а.с.9).

Із довідки № 43 від 19.12.2023 року, виданої Кам`янським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів - закладом дошкільної освіти Тростянецької міської ради слідує, що ОСОБА_5 , 2021 р.н., на даний час дійсно відвідує дошкільну різновікову групу Кам`янського закладу освіти Тростянецької міської ради (а.с.17).

Із Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2021 року народження, разом з батьком, ОСОБА_1 , за місцем його проживання, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради № 166 від 14 березня 2024 року, слідує, що спеціалістами було здійснено виїзд за місцем проживання заявника ОСОБА_1 та проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання. В ході перевірки з`ясовано, що ОСОБА_1 проживає з батьками та малолітнім сином. Оселя має пічне опалення, електрифікована, 4 кімнати, кухня, коридор, санвузол. Оселя прибрана, затишна, оснащена необхідною сучасною побутовою технікою та меблями. Для дитини виділена окрема кімната з місцем для сну, столом для занять, шафою для зберігання особистих речей, ігровим куточком. Родина повністю забезпечена продуктами харчування, оскільки обробляють присадибну ділянку та утримують птицю. Дитина має необхідний одяг, взуття, розвивається згідно віку. Заявник має сталий прибуток. Вважають за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , разом з батьком за місцем його проживання (а.с.62).

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що позивач є його сином, вони проживають разом у с.Кам`янка. ОСОБА_1 одружений чотири роки, має трирічного сина, у шлюбі він купив квартиру в м.Полтаві. Дитина народилася в м.Полтаві, потім разом з дружиною та дитиною син переїхав до с.Кам`янка. Після того, яка почалася війна, вони з дружиною, сином, онуком та онукою з Данії поїхали до м.Полтави, звідки всі разом із невісткою також поїхали до Львівської області. Через деякий час ОСОБА_2 з сином поїхала за кордон, іншу онуку приїхала та забрала дочка, а вони з дружиною та сином повернулися до с.Кам`янка. Пізніше невістка привезла сина до них та повернулася в Німеччину. Вказав, що він з ОСОБА_2 не спілкується, йому невідомо чи цікавиться вона дитиною. Гроші на утримання не дає.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що є кумом позивача, проживає у с.Засулля Лубенського району. Бачаться не часто, спілкуються по телефону. Декілька раз він приїжджав в с.Кам`янка, знає, що ОСОБА_1 сам проживає з дитиною та батьками, а дружина кудись виїхала. Чи цікавиться мати дитиною йому не відомо, про особисте з ОСОБА_1 не спілкуються.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення факта самостійного (без участі матері) виховання і утримання позивачем свого малолітнього сина, суд першої інстанції виходив з таких міркувань.

Заявником не доведено фінансового утримання ним ОСОБА_5 , 2021 р.н., та ненадання матеріальної допомоги матір`ю ОСОБА_2 . Також ним не доведено факту ухилення матері від утримання дитини, з позовом про стягнення аліментів позивач до суду не звертався. Покази свідків, які допитані у судовому засіданні, не довели беззаперечно обставин, на які посилається позивач.

У судовому засіданні не підтверджено належними та допустимим доказами обставини щодо виїзду за кордон ОСОБА_2 , інформації з Державної прикордонної служби України не надано та суду таке клопотання не заявлялося.

Матеріали справи містять лише свідоцтво про шлюб, про народження дитини, довідку про відвідування дитиною дошкільного закладу та висновок органу опіки та піклування, які не доводять заявленого позивачем факту.

Крім того, позивачем не наведено у позові жодної мети, з якою він звернувся до суду для встановлення факту виховання та самостійного утримання дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідають установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року (справа № 201/5972/22) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«70. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

71. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164

72. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

73. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

75. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

…

80. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

…

84. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

…

87. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.»

За змістом наведених роз?яснень факт одноосібного утримання і виховання одним із батьків дитини є обставиною, що доводиться у спорі між батьками про припинення певних прав та обов?язків іншого із батьків та покладення у зв?язку із цим на нього відповідальності, передбаченої законом.

Як слідує з матеріалів справи, позивач заявив дві вимоги: визначення місця проживання дитини із ним і встановлення факта виконання ним одноособово без участі відповідачки обов?язків з утримання і виховання дитини.

Задоволення вимоги про визначення місця проживання дитини з одним із батьків не припиняє батьківських прав і обов?язків іншого батька.

У межах розгляду цієї справи суд ухвалою закрив провадження у частині вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, мотивуючи своє рішення відсутністю (недоведеністю) спору між сторонами з цього питання.

Ухвала суду про закриття провадження відповідно до ч.3 ст.255, ч.1 ст.261, ч.2 ст.273 ЦПК України набрала законної сили.

Позивачем не обгрунтовано, з якою метою, для вирішення якого спору слід встановити факт одноосібного виховання і утримання ним дитини.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції дотримався наведених правил оцінки доказів і обгрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача про шантаж і погрози відповідачки забрати дитину, оскільки вони є лише приущенням позивача, яке не підтверджено жодними доказами.

Суд першої інстанції дав належну оцінку показанням допитаних свідків, які не містять достатніх відомостей про те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків у частині виховання та утримання дитини.

Письмові докази, долучені до справи також не містять такої інформації.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів позивачки, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвокатки Артеменко Альони Олександрівни, представниці ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов