Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2604/23 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М.
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 283/2604/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заборгованості по заробітній платі

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент»на заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2024 року,ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» (далі ТОВ «ДБК «Фундамент», Товариство, відповідач) на його користь 62169 грн заборгованості по заробітній платі та 11 340 грн компенсації за невикористану відпустку.

Позов мотивував тим, що він у період з 01 лютого 2019 року по 18 серпня 2023 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДБК «Фундамент», працюючи на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду електродільниці відділу, головного електрика.

Наказом від 17 серпня 2023 року № 50/к його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, однак з ним не було проведено остаточний розрахунок, не виплачена заборгованість по заробітній платі, не виплачена компенсація за невикористану відпустку.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача, з вимогою виплатити заборгованість, однак останній виконати свої зобов`язання відмовився. 19 вересня 2023 року представником позивача, було направлено запит до ТОВ «ДБК «Фундамент» щодо надання інформації про суми, нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні, з розшифровкою сум за видами заробітку, а також розрахунку заборгованості по заробітній платі перед позивачем станом на дату його звільнення. Однак, станом на дату подання позовної заяви, відповіді від ТОВ «ДБК «Фундамент» отримано не було.

Згідно з інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-7, від 12 вересня 2023 року, у лютому 2022 року позивачу також було нараховано, але не сплачено заробітну плату у розмірі 7740,00 грн. Тобто, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 62 169,00 грн.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

22 січня 2024 року ухвалено заочне рішення у справі, яким задоволено позовні вимоги позивача у повному обсязі.

19 лютого 2024 року представник заявника (відповідача) звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Малинського районного суду Житомирської області від 22 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 22 січня 2024 року скасоване, призначено судовий розгляд справи.

Заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ДБК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 59030,61 грн, з них:

- заборгованість по заробітній платі у розмірі 54 404,94 грн;

- компенсація за невикористану відпустку 4625,67 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, Товариство просить його в частині стягнення з них компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4625,67 грн скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованим, а тому таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Вказують, що згідно з трудовою книжкою позивач працював у ТОВ «ДБК «Фундамент» з 01 лютого 2019 року та був звільнений 18 серпня 2023 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Це підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. З урахуванням вказаних норм середній заробіток для оплати часу відпусток мав розраховуватися із середньої заробітної плати відповідача за останні 2 місяці роботи, тобто за червень та липень 2023 року.

Оскільки за червень та липень 2023 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, для розрахунку середнього заробітку береться мінімальна заробітна плата, яка станом на липень 2023 року складала 6500,00 грн/міс. Отже, компенсація за не використану відпустку становить 4 403,00 грн. (6500 грн/31х21 дні).

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення ОСОБА_1 мав право на компенсацію за 21 календарний день невикористаної відпустки, яка з урахуванням середньоденної заробітної плати 220,27 грн, становить 4625,67 грн, та стягнув з відповідача на користь позивача 59030,61 грн заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно з трудовою книжкою та копією наказу про припинення трудового договору № 50/к від 18 серпня 2023 року, працював у ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» з 01 лютого 2019 року та був звільнений 18 серпня 2023 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням; наказом встановлено компенсувати невикористану щорічну відпустку у кількості 21 календарний день (а.с.12-14, 65).

Відповідно до розрахунку при звільненні № ФДБ00000045 від 28 серпня 2023 року, компенсація за 21 календарний день невикористаної відпустки при звільненні становить 4625,67 грн (а.с.65 зворот).

Як вбачається із розрахункових листів ТОВ «ДБК «Фундамент» та карток рахунку №66 за лютий 2022 року, серпень 2023 року, заборгованість за підприємством перед позивачем станом на серпень 2023 року становить: по заробітній платі - 54404,94 та 4625,67 грн компенсації за невикористану відпустку при звільненні (а.с.15-18, 66).

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За правилами частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Абзацами 4, 6 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що середня заробітна плата ОСОБА_1 має обчислюватися виходячи з заробітної плати за червень- липень 2023 року, оскільки це два останні календарні місяці, в яких він працював і за ним повністю зберігався заробіток, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за 21 календарний деньневикористаної відпустки, яка з урахуванням середньоденної заробітної плати 220,27 грн, становить 4625,67 грн.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неправильність обрахунку місцевим судом компенсації за невикористану відпустку, оскільки згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, з розрахункового періоду виключається час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково.

Доводи апеляційної скарги про те, що для розрахунку середнього заробітку необхідно брати розмір мінімальної заробітної плати, яка станом на липень 2023 року становила 6 500 грн, оцінюються колегією суддів критично, позаяк ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні апелянтом норм законодавства.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування, і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, та не повторювали доводів відповідача в суді першої інстанції, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент»залишити без задоволення, а заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді