Справа № 149/328/24
Провадження № 22-ц/801/1357/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуСправа № 149/328/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» на заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року, постановлене у складі судді Павлюк О. О., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 11.09.2020 між АТ "АЛЬФА-БАНК" та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про надання кредиту у сумі 47750,50 грн. Процентна ставка 43,00 % річних. Відповідачка своїх зобов`язань за договором не виконала, в зв`язку з чим станом на 20.12.2021 в неї наявна заборгованість в розмірі 73394,86 грн. 20.12.2021 року між AT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 11.09.2020 року, укладеним між AT «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем. Просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 73394,86 грн.

Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, скасувати, а у справі ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не оцінив витяг з додатку 1-1 договору факторингу №4 від 20.12.2021 року про характеристику права вимоги. На спростування висновків суду позивач надав до апеляційної скарги належним чином завірений витяг зі збільшеним об`ємом інформації з додатку 1-1 до договору факторингу №4 від 20.12.2021 року і вказав, що в результаті неправильної оцінки доказів суд прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не подала.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду від 24 квітня 2024 року вказаним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2020 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту № 500839502. Тип кредиту - "Кредит готівкою", сума кредиту- 47750,50 грн., процентна ставка- 43,00% річних, строк кредиту 84 міс.

20.12.2021 між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ "Фінансова компанія "ЕЛІТ ФІНАНС" укладено договір факторингу № 4 (копія на а.с. 7-11).

Позивачем надано до матеріалів позовної заяви додаток 1-1 до договору факторингу № 4 від 20.12.2021, згідно якого TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право вимоги за договором №500839502, боржник ОСОБА_1 , який не містить підпису обох сторін договору факторингу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у додатку 1-1 до договору факторингу № 4 від 20.12.2021 відсутні підписи директора та печатки контрагента - AT «АЛЬФА-БАНК», що позбавляє можливості встановити, чи дійсно здійснювався перехід права вимоги саме за вказаним кредитним договором, чи погоджували сторони саме такий зміст додатку та чи укладався він взагалі, а тому позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що ним набуто право вимоги до відповідача, а відтак - що його майнове право порушено і підлягає судовому захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо неправильності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм права та неправильної оцінки доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

До предмета доказування у даній справі у тому числі входили обставини відступлення права вимоги за кредитним договором від 11 вересня 2020 року від АТ «Альфа-Банк», який є первісним кредитором, до TOB «ФК «Еліт Фінанс», на що посилався позивач.

Від доведення цього факту залежить виникнення права вимоги у позивача TOB «ФК «Еліт Фінанс».

Як передбачено статтею 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс та підтверджена Верховним Судом у постанові від .

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту ст. 1054 Цивільного кодексу України вбачається, що кредитодавцями у кредитних правовідносинах можуть бути банк або інша фінансова установа і вказаний перелік є вичерпним.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим у статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що факторинг являється кредитною операцією.

Таким чином, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17.

Як передбачено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження позовних вимог позивач долучив до позовної заяви:

-оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 11 вересня 2020 року № 500839502;

-паспорт споживчого кредиту, підписаний ОСОБА_1 11 вересня 2020 року;

-договір факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, укладений між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»;

-додаток 1-1 до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, характеристику права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами, у якій зазначено відомості про борг ОСОБА_1 за договором від 11 вересня 2020 року № 500839502;

-виписку по рахунку ОСОБА_1 станом на 20 грудня 2021 року;

-розрахунок заборгованості за кредитним договором № 500839502.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п. 2.3 договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати фактором ціни права вимоги, в дату здійснення оплати фактором ціни права вимоги сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників за формою, встановлено додатком №2 до договору.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження виникнення права вимоги не було надано до суду доказів оплати АТ «Альфа-Банк» ціни права вимоги позивачем, а також не долучено акт приймання-передачі реєстру боржників.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції не мав можливості з`ясувати дані обставини у судовому засіданні, оскільки представник позивача двічі подавав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Про наявність будь-яких перешкод для подачі доказів відступлення АТ «Альфа-Банк» права вимоги до TOB «ФК «Еліт Фінанс» за кредитним договором від 11 вересня 2020 року не заявлялось. Наявність таких перешкод не вбачається і з наявних матеріалів справи.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем до позову не було надано самого кредитного договору № 500839502 від 11 вересня 2020 року.

У матеріалах справи наявна підписана ОСОБА_1 оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, проте доказів акцепту такої оферти матеріали справи не містять.

Відсутність у матеріалах справи укладеного та підписаного усіма сторонами договору кредиту позбавляє суд можливості встановити чи було взагалі обумовлено сторонами відступлення права вимоги за таким договором третім особам.

За вказаних обставин суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено відступлення первісним кредитором права вимоги позивачеві TOB «ФК «Еліт Фінанс» за кредитним договором від 28 травня 2020 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 . З огляду на це обставини справи щодо наявності або відсутності заборгованості відповідача дослідженню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що що позивачем не доведено не доведено факту переходу до нього права вимоги за договором кредиту укладеним між АТ «Альфа банк» та ОСОБА_1 , а тому рішення суду є законним і обґрунтованим. Цей висновок суду не суперечить наявним матеріалам справи.

Враховуючи викладена, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Докази, які були подані до апеляційної скарги, в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не можуть бути прийняті, оскільки позивач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги та подання всіх наявних у нього доказів у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

С. К. Медвецький