П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м. Київ

Справа №759/6003/23

Провадження №22-ц/824/9576/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Падалко Ольги Юріївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року ухвалене під головуванням судді Єросової І. Ю.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

у с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що поважністю причин пропуску для прийняття спадщини, є його хворобливий стан, який не дав йому можливості вчасно подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Падалко О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом безпідставно не було взято до уваги період з 29 грудня 2021 року по 03 січня 2022 року, який входить до 6 місячного строку на звернення із заявою про вступ у спадщину. Вказує, що у цей період, а саме з 29.12.2021 по 02.05.2022 року стан здоров`я ОСОБА_1 не дозволяв звернутися до нотаріальної установи для вчинення нотаріальних дій. Звертає увагу, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову послався на покази свідка - ОСОБА_3 (рідної сестри сторін у справі),проте, вважає, що покази даного свідка мали бути оцінені судом критично, оскільки вона є зацікавленою особою на стороні відповідача. Окрім того, вказує, що при розгляді даної справи, відповідачем не було спростовано висновок експертного дослідження, не було подано жодного належного доказу, який би спростував вказаний висновок. Вважає, що позивач, ОСОБА_1 , має можливість скористатися правом на отримання спадщини як спадкоємця першої черги після смерті його матері.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розпорядженням керівника апарату суду Радченка О.М. від 04.06.2024 року у справі здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи, призначено новий склад суду, у зв`язку із рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 31.05.2024 року № 13, яким суддю Гуля В. В. переведено до складу судової палати з розгляду кримінальних справ.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважав необґрунтованими, зазначив, що пропущений позивачем строк є тривалим, а хвороба позивача була короткою, труднощів для своєчасної подачі відповідної заяви у позивача не було. Позивач без поважних причин пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, та звернувся до нотаріуса лише через один рік та сім місяців, що є значним та досить тривалим запізненням.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Лущин О. О. апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

09 липня 2024 року до суду від адвоката Падалко О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що вона в період з 10 липня по 06 серпня 2024 року перебуватиме за межами України, просила призначити судове засідання після 07 серпня 2024 року.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання адвокат Падалко О. Ю. долучила до матеріалів справи лише квиток на потяг від 09.07.2024 року «Київ-Хелм».

Так, судове засідання призначене на 20.06.2024 року було відкладено за клопотанням представника позивача, та призначено на 17.07.2024 року.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що представник позивача не була позбавлена можливості заявити відповідне клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції, проте таких клопотань від останньої не надходило.

Зважаючи на вищевикладене та ураховуючи ту обставину, що учасники справи про розгляд справи були повідомлені заздалегідь, позиція скаржника сповна викладена у позовній заяві, та повторно викладена у поданій апеляційній скарзі, тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності позивача та його представника , які не з`явилися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

Позивач є рідним сином померлої.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , яка доводиться матір`ю, як позивачу так і відповідачу, відкрилась спадщина.

21 вересня 2021 року Дванадцятою державною нотаріальною конторою міста Києва відкрита спадкова справа номер 1323/2021 до майна померлої ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_2 , який прийняв спадщину.

01 березня 2023 року позивач звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Постановою від 09 березня 2023 року державного нотаріуса Дванадцятої державної нотаріальної контори міста Києва Щербини Я. О. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з пропущенням строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини сплинув 03.01. 2022 року. Отже, в період законного перебігу строку для подачі заяви про прийняття спадщини, а саме в період 03.07.2021 року по 03.01.2022 року, позивач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, фактично позивач мав право реалізувати своє волевиявлення на прийняття відкритої спадщини після смерті матері ОСОБА_6 шляхом особистого звернення до нотаріальної контори, або через представника, посвідчити довіреність на якого у разі особистого обмеження у прибутті до нотаріуса, шляхом його виклику за місцем свого знаходження, але зазначених дій позивач не вчинив.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частина 3 ст.1272 ЦК України визначає, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними при цьому слід визнавати такі причини, які з огляду на моральні норми суспільства виправдовують поведінку спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16 (провадження №61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18 (провадження №61-21447св19), від 26 лютого 2020 року у справі №286/27/18 (провадження №61-39817св18).

У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі №405/7111/19 Верховний Суд зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №496/3234/19 зроблено висновок про те, що сам факт захворювання позивача не свідчить про те, що вона фізично не могла прибути до нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини або направити таку заяву засобами поштового зв`язку, чи не могла запросити нотаріуса для складення відповідної заяви за місцем свого проживання у разі неможливості подати заяву до нотаріальної контори особисто у разі хвороби.

У постанові від 30 вересня 2020 року у справі №736/586/16-ц Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Короткочасна хвороба, тяжкий матеріальний стан спадкоємця як причини пропуску строку для прийняття спадщини не можуть бути визнані поважними, оскільки самі по собі ці обставини без встановлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав зазначав, що строк для подання заяви про прийняття ним спадщини пропущений з поважної причини, так як віну визначений законом строк на прийняття спадщини мав хворобливий стан, який не дав йому можливості вчасно подати заяву до нотаріуса про прийняття на спадщини.

З матеріалів справи убачається, що позивачем долучено до позовної заяви довідку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Святошинського району м.Києва від 17.12.2021 року, якою було надано висновок про тимчасову непрацездатність ОСОБА_7 у період з 17.12.2021 року по 21.12.2021 року.

Згідно наданого позивачем висновку експертного дослідження, проведеного 16.10.2023 року експертами ТОВ Центр судово-медичних послуг «МіБі-Лекс» на підставі звернення адвоката Падалко О. Ю. від 29.09.2023 року здійснено комісійне вивчення судово-медичної документації щодо стану здоров`я ОСОБА_1 .

Проте, знаданих медичних документів, на яких сформовано висновок, охоплені періоди після пропущення шестимісячного строку, тобто після 03.01.2022 року.

За період 6-ти місячного строку для прийняття спадщини: з 03.07.2021 року по 03.01.2021 року, а саме в грудні 2022 року позивач мав захворювання легеневої системи на фоні вірусної інфекції.

Із інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві убачається, що позивачу за період з 01.07.2021 року по 04.02.2022 року нараховувалась заробітна плата, яка за вказаний період склала 172715,57 грн.

Також за вказаний період сформовано електронні листи непрацездатності №2870236-1 з 14.12.2021 по 17.12.2021 року, та №2232671-1 з 22.12.2021 по 24.12.2021 року.

Тобто, фактично позивач був відсутній на робочому місці всього 11 днів, в той час як з 01.07.2021 року по 04.02.2022 року налічує 188 днів, тобто, за період 177 днів (188-11), позивач був задіяний по основному місцю роботи, і у нього не було ніяких перешкод для подачі заяви про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено те, що пропуск для подання строку такої заяви є значним і тривалим, так як після закінчення визначеного законом шестимісячного строку (03.01.2022 року) сплинув один рік та два місяці (позивач звернувся із заявою 01.03.2023 року).

При цьому, колегія суддів зазначає, що поважною причиною для пропуску строку для прийняття спадщини визнається тривала хвороба спадкоємця.

Проте, надані позивачем листки непрацездатності не містять таких відомостей, а також застережень про перебування позивача на стаціонарному лікуванні.

Вищевикладене свідчить про те, що позивач мав достатньо часу для особистого звернення до нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини або для направлення такої заяви засобами поштового зв`язку, або виклику нотаріуса до місця свого проживання, а відтак, доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку на прийняття спадщини є безпідставними.

Щодо висновку експерта, який долучив позивач в ході судового розгляду, слід зазначити, що такі докази як звернення позивача 12 квітня 2023 року та лікування в квітні 2023 року не мають значення для розгляду справи, оскільки ці події відбувались поза межами законного шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів зазначає, що хворобливий стан позивача дійсно вимагає додаткових сил і часу для лікування та може вносити певні корективи у можливість розпоряджатися своїм часом. Проте, ці обставини, зважаючи на тривалість лікування, яке тривало незначний час, та відсутність доказів, які б вказували на те, що стан здоров`я позивача настільки важкий, що перешкоджав йому у своєчасній реалізації своїх спадкових прав, не можуть бути визнані судом такими, що створювали непереборні, істотні труднощі для позивача для вчасного подання заяви про прийняття спадщини, отже не може бути визнаний поважною причиною.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку, визначеному статтею 1272 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться лише до раніше висловленої правової позиції, якій суд надав належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Падалко О. Ю. підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу скаргу адвоката Падалко Ольги Юріївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 липня 2024 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова