КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/12050/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/7444/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук Олеся Миколаївна, Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішень та виключення записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів та припинення права власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 18 січня 2017 року, від 23 липня 2018 року, від 20 жовтня 2021 року та заяви про доповнення (зміну) підстав позову від 22 лютого 2022 року, визначившись з колом відповідачів у справі, остаточно просила:

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 26 січня 2016 року;

- скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13188808, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 89;

- припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. 20 лютого 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №305;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Єременко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28358770 від 20 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13357034, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 89;

- припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. 22 квітня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №282;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Арестович-Корнійчук О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 229404019 від 25 квітня 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 14309889, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 89;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005;

- судові витрати, у т.ч. 34 020 грн. витрат на правничу допомогу, покласти на відповідачів (т. 1 а.с. 3-5, а.с. 184-188, т. 2 а.с. 36-42, 218-224 т. 3 а.с. 92-93, а.с. 200-204 т. 4 а.с. 54-56).

Свої вимоги обґрунтовувавала тим, що ОСОБА_3 , 1967 року народження, є мешканцем мікрорайону Жуляни у м. Києві, якому у 1996 році виділено у користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 .У 2005 році позивач звернувся до компетентних органів про надання у приватну власність земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні.Так, 12 грудня 2005 року Київською міською державною адміністрацією прийнято розпорядження №2288 про розгляд заяв громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок за проектами відведення у мікрорайоні Жуляни в Солом`янському районі та створено робочу групу, яка забезпечила розгляд заяв громадян та підготувала на розгляд Київської міської ради проект рішення про надання громадянам дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок у мікрорайоні Жуляни в Солом`янському районі.

11 червня 2008 року, до прийняття рішення Київською міською радою про безоплатну передачу у власність земельної ділянки позивачу, останній обмінявся земельною ділянкою з ОСОБА_5 , мешканцем АДРЕСА_2 , який написав заяву до компетентних органів з проханням передати ОСОБА_3 , 1967 року народження, у власність відведену йому земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в тому ж районі, за тією ж адресою, тільки під іншим номером.

Згідно з Додатком №1 до Рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та Голосіївському районах м. Києва» позивачу передано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд.

Рішення Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та Голосіївському районах м. Києва, згідно з додатком № 1 саме позивачу передано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005, розташовану за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд. Вказане рішення не змінено та не скасовано, відповідно, у позивача виникли правомірні очікування щодо подальшого оформлення та реєстрації права власності на земельну ділянку.

З метою виготовлення технічної документації на земельну ділянку, її реєстрації у Державному земельному кадастрі, з подальшою реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 03 листопада 2015 року ОСОБА_3 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_6 на вчинення означених вище дій.Довірена особа отримала витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, в якому зазначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,0811 га. з кадастровим номером :72:306:0005 в розмірі 946608,00 грн., а також кадастровий план з описом меж та черговий кадастровий план.

Отримавши вказані документи, позивач виявив, що спірна земельна ділянка належить на праві власності Сокотуну Р.Л. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 квітня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М.З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №52953025 від 10 лютого 2016 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачем встановлено, що первісним власником земельної ділянки був зазначений ОСОБА_3 , 1970 року народження (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 06 вересня 2001 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві), який є іншою ніж позивач особою.Підставою виникнення права власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 стало рішення державного реєстратора Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби А.В. про державну реєстрацію права власності від 10 лютого 2016 року, індексний номер 28164424 на ім`я ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 06 вересня 2001 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві).

Встановивши зазначене, позивач 22 червня 2016 року звернувся до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007278 за фактом вчинення невстановленими особами кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.Також, 16 листопада 2020 року підрозділом дізнання Подільського УП ГУ НП у м. Києві внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001209 за фактом вчинення невстановленими особами кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням кримінального провадження №0001209 від 16 листопада 2020 року встановлено, що згідно наявних у Оболонському РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області облікових документів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться. Крім того, паспорт громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_3 , виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, значиться за громадянином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, за даними ГУ Держгеокадастру м. Києва, у заяві відповідача ОСОБА_3 , 1970 року народження, про державну реєстрацію земельної ділянки зазначений паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 06 вересня 2001 року та РНОКПП НОМЕР_5 , який не належать позивачу.

Також, паспортні дані, зазначені в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 20 лютого 2016 року, належать іншій особі, що свідчить про здійснення державної реєстрації земельної ділянки та подальше оформлення і реєстрації права власності на неї, попри повне співпадіння прізвища, ім`я та по батькові, незаконно було здійснено іншою ніж позивач особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється, у тому числі, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Оскільки, державна реєстрація земельної ділянки як об`єкту цивільних прав була проведена з порушення закону, здійснена не позивачем, а іншою особою, якій таке право надано не було, позивач вважає, що рішення державного кадастрового реєстратора підлягає скасуванню як таке, що порушує права та інтереси позивача, пов`язані з подальшим оформленням та реєстрацією за ним права власності на земельну ділянку.

За змістом ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у точу числі, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, що допускається у виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень.)

Оскільки, саме позивачу було надано право на оформлення права власності на земельну ділянку, а тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року державного реєстратора Хиби А.В. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві підлягає скасуванню.

В ході розгляду справи позивачу стало відомо, що 20 лютого 2016 року між відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та між ОСОБА_1 , 1985 року народження, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0811 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:306:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрований у реєстрі за №305.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 , 1970 року народження, здійснив продаж земельної ділянки, яку компетентні органи йому не виділяли. Отже, державну реєстрацію земельної ділянки, укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у нотаріуса, незважаючи на повне співпадіння прізвища, ім`я та по батькові, було незаконно здійснено іншою ніж позивач особою.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 20 лютого 2016 року приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., вчинений на підставі безпідставної і неправомірної реєстрації права власності, а також на підставі ймовірно підробленого паспорта громадянина України, на ім`я відповідача ОСОБА_3 , 1970 року народження, такий договір не породжує правових наслідків та є недійсним, а тому державна реєстрація права власності, проведена на підставі даного правочину підлягає скасуванню.

Крім того, 26 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0811 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:306:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., зареєстрований у реєстрі за №282.Вказаний правочин як похідний від договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 20 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О., також є недійсним та не створює жодних правових наслідків.

Позивач вважає, що має всі правомірні підстави щодо набуття права власності на земельну ділянку, оскільки саме йому рішенням Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року було надано таке право, а допущені порушення при первинній реєстрації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав мають наслідком і недійсність всіх наступних правочинів із земельною ділянкою (т. 1 а.с. 3-5, а.с. 184-188, т. 2 а.с. 36-42, т. 3 а.с. 92-93, а.с. 200-204).

10 травня 2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Антонова Г.І. подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог (т. 2 а.с. 84-92).

Вказувала, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за змістом та формою повністю відповідає положенням ст. ст. 655-658 ЦК України з урахуванням вимог ЗК України, зокрема, щодо ідентифікації об`єкта нерухомого майна, що відчужувався, його цільового призначення, його належності на праві власності ОСОБА_1 та державної реєстрації речових прав останнього на відчужуване майно на момент вчинення правочину, ціни договору, відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про обмеження у використанні відчужуваного об`єкту, відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про обтяження відчужуваного ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна, тощо.

Правочин щодо відчуження земельної ділянки ОСОБА_1 не суперечив положенням ст. 203 ЦК України. При посвідченні правочину нотаріус встановлював дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної із умов правочину.

Вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2016 року вчинений сторонами правомірно і його зміст повністю відповідає вимогам законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Звертала увагу суду на ту обставину, що правочин від 22 квітня 2016 року позивачем не укладався, між сторонами відсутні зобов`язальні правовідносини щодо відчуження спірної земельної ділянки, а тому права позивача, який вважає себе власником спірного об`єкту нерухомого майна не підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Враховуючи, що позивач не реалізував право на безоплатну приватизацію земельної ділянки на підставі рішення Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року та не набув право власності на неї, вважає необґрунтованими позовні вимоги до ОСОБА_2 як добросовісного набувача земельної ділянки.(т. 2 а.с. 84-92).

30 червня 2022 року від начальника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Кужелєв О. до суду надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовної вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 26 січня 2016 року (т. 3 а.с. 231-233).

Посилався на те, що відповідно до вимог ЗК України згідно п. 246 Додатку №1 до рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та Голосіївському районах м. Києва» ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 .Оскільки заява була подана ОСОБА_3 , технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідала вимогам чинного законодавства та в межах спірної земельної ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність/ користування земельні ділянки, 26 січня 2016 року Державним кадастровим реєстратором було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :72:306:0005, площею 0,0811 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером :72:306:0005 здійснена у спосіб та у межах відповідності вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим, Державний кадастровий реєстратор своїми діями жодним чином не порушив вимоги чинного законодавства, прав та інтересів позивача, оскільки провів перевірку поданих документів у повній відповідності до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051.

Чинним законодавством визначено чіткий перелік підстав, настання яких, передбачає скасування державної реєстрації земельної ділянки та порядок її скасування, у зв`язку з чим, скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором територіального органу Держгеокадастру за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру можливо виключно у спосіб та на підставах, визначених ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку від 17 жовтня 2012 року №1051, інший порядок скасування державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі - не передбачений.

Заяви від власника/користувача на поділ земельної ділянки з кадастровим номером :72:306:0005 протягом часу її існування не подавались, а згідно відомостей, які надійшли до Державного земельного кадастру в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав на спірну земельну ділянку 22 квітня 2016 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 .

За наведених обставин, оскільки ГУ Держгеокадастру у м. Києві під час державної реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером :72:306:0005 діяло виключно в межах чинного законодавства та жодним чином не порушувало права позивача, правові підстави для скасування спірної земельної ділянки відсутні.

Звертав увагу, що здійснення державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння ій кадастрового номеру є складовим процесу формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, а саме по собі державна реєстрація земельної ділянки не призводить до виникнення, зміни чи припинення права власності чи інших речових прав на земельну ділянку(т. 3 а.с. 231-233).

За клопотанням представника позивача - адвоката Шапошнікова І.Б.. суд першої інстанції ухвалою (протокольною) від 08 лютого 2022 року залучив до участі у справі як відповідача ГУ Держгеокадастру у м. Києві (код ЄДРПОУ - 39802366) та як третю особу державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хибу А.В. (т. 3 а.с. 184-190).

Ухвалою суду першої інстанції (протокольною) від 22 вересня 2022 року, замінено третю особу державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хибу А.В. на Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) (т. 4 а.с. 19-22).

Ухвалою районного суду від 25 травня 2023 року, замінено відповідача ГУ Держгеокадастру у м. Києві на правонаступника ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (т. 4 а.с. 94-95).

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., просила розглянути справу за відсутності представника (т. 1 а.с. 218т. 2 а.с. 194, 212)

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року позов задоволено частково. Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена 26 січня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві. Скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 20 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрований в реєстрі за №305. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28358770 від 20 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., зареєстрований в реєстрі за №282. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29404019 від 25 квітня 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 388,54 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 388,54 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 388,54 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено ( т. 4 а.с. 141-161).

Не погодившись з рішенням районного суду,19 січня 2024 року ОСОБА_1 направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 4 а.с. 171-191).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, щорішення ухвалене із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильним застосуванням норм права.

Звертав увагу, що позивач ніколи не був власником та користувачем зазначеної земельної ділянки, вона йому ніколи не виділялась, у його користуванні не знаходилась, а право власності чи користування (оренди) за ним на неї не реєструвалось, а відтак, його право ніяким чином не могло бути порушено, оскільки воно ним і не було набуте на підставі та у спосіб визначений вимогами чинного в Україні законодавства.

Посилався на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, на постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Вказував, що рішення Київської міської ради № 922/922 від 18 грудня 2008 року є законним та ніким не скасовано. Законність вказаного рішення у свою чергу перевірялась та встановлювалась постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 08 травня 2014 року у справі № К/800/478/13.

Зазначав, що реальним власником земельної ділянки є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який продав йому оспорювану земельну ділянку та підписував договір купівлі-продажу від 20 лютого 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №305. Особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 невідома.

Звертав увагу, що суд посилається на довідку № 926/с, видану 12 жовтня 2005 року Органом самоорганізації населення «комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва», згідно якої ОСОБА_3 , мешканцю мікрорайону Жуляни по АДРЕСА_3 , відведена земельна ділянка з кадастровим планом,для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 , з 1996 р. Також на довідку № 13, видану 25 лютого 2008 року Органом самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва», ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_3 , відведена земельна ділянка з кадастровим планом АДРЕСА_2 , площею 0,08 га. Однак, вважав, що вказані довідки у силу ст.ст. 77,78 ЦПК України не є належними та допустимими доказами, якими б підтверджувалося законність відведення у власність земельної ділянки позивачеві, як Орган самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва» не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, який наділений відповідними повноваженнями.

Крім того, зазначав про неналежність та допустимість довідки Державної податкової інспекції у Солом`янському районі м. Києва від 15 квітня 2004 року, що видана ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , який мешкає за адресою мікрорайон Жуляни, про те, що він сплачує податок на земельну ділянку площею 800 кв.м. і заборгованості по сплаті станом на 15 квітня 2004 року не має. Оскільки вказана довідка не містить будь-яких ідентифікуючих ознак та інформації (адреси, кадастрового номеру, площі у га) відносно земельної ділянки по якій позивач сплачує податки, а відтак, дана довідка не стосується земельної ділянки, яка є предметом спору.

Наголошував, що позивач лише 10 червня 2016 року розпочав займатись виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, коли станом на 26 січня 2016 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконано всі вимоги визначені рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922, а відтак останній являється законним власником земельної ділянки.

Вказував, що у матеріалах реєстраційної справи та технічної документації по зазначеній земельній ділянці містять паспортні дані/паспорт, а також ідентифікаційний код ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не позивача. Вказана обставина підтверджується у тому числі листом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 07 жовтня 2021 року № 29-26-0.211-4681/2-21 на який посилається суд, відповідно до якого позивачу повернуто документацію із землеустрою, оскільки 21 січня 2026 року, державним кадастровим реєстратором управління, згідно Порядку введення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 17 жовтня 2012 року № 1051, на підставі заяви та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою від 25 січня 2016 року № ЗВ-016 громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внесено відомості до Державного земельного кадастру вищевказану земельну ділянку.

Зазначав, що посилання суду на інформацію по кримінальним провадженням в силу ст.ст. 77, 78 ЦПК України не є належними та допустимими доказами, оскільки посилаючись на дану інформацію суд не перевірив та не переконався чи зазначені кримінальні провадження закриті, чи по ним вручено винним особам повідомлення про підозри чи скеровано обвинувальні акти до суду, адже із моменту внесення відомостей до ЄРДР минуло - по одному провадженню 7 років, а по іншому - 3 роки.

Звертає увагу, що під час укладання договорів від 20 лютого 2016 року та 22 квітня 2016 року, апелянтом особисто та його представником перевірялась інформація відносно земельної ділянки на факт наявності арештів, заборон відчуження, наявності судових спорів та кримінальних проваджень, а також факту приналежності інтересів третіх осіб до такої земельної ділянки. За результатами вказаних перевірок, земельна ділянка була вільна від будь-яких арештів, обтяжень, спорів тощо, що дозволяло їх укладення.

Вказував, що рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень було прийнято із дотриманням вимог ст.ст. 22, 24, 29 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п. 81 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Стверджував, що подані представником позивача розрахунки щодо вартості наданих послуг на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи. Також, позивачем жодним чином не обґрунтовано ні часу для підготовки процесуальних документів, ні часу їх аналізу та аналізу судової практики, підстав подачі адвокатських запитів, підстав подачі клопотань про відкладення судових засідань та участі у таких засіданнях після подачі клопотань. Жодних додаткових зусиль щодо підготовки даних процесуальних документів позивачем не вжито та не обґрунтовано витраченого часу (т. 4 а.с. 171-191).

Не погодившись із рішенням районного суду, 05 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Антонова Г.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ( т. 4 а.с. 198-212).

Вважає рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року необґрунтованим, невмотивованимта таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права через зазначення обставин, які не були предметом розгляду в судовому засіданні, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам та матеріалам справи, незастосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню, неправильним застосуванням норм процесуального права, що фактично призвело до обмеження права позивача на доступ до правосуддя, ненадання оцінки судом тим обставинам, які підлягали доказуванню.

Зазначає, що судом задоволено позов на користь особи, у якої немає законного інтересу іправа якої не порушені відповідачами, адже позивач не отримував для набуття у власність спірної земельної ділянки, він є лише повним тезкою особи, яка зазначена в рішенні Київської міської Ради № 922/922 від 19 листопада 2008 року. Відповідно до наданої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповіді на адвокатські запити за вих. № 2 від 01 листопада 2017 року, за вих. № 057029-255 від 04 січня 2018 року з яких вбачається, що позивач у січні 2009 року не звертався до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради щодо організації робіт по винесенню меж земельної ділянки (кадастровий номер, :72:306:0005, площею 0, 0811 га розташована у АДРЕСА_1 ) та виготовленню документів, що посвідчують право приватної власності на неї. Позивачем не здійснював жодних дій на виконання рішення КМР № 922/922 від 18 грудня 2008 року, не було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі, не було отримано державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, не було проведено державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Згідно роздруківки веб-сторінки з ресурсу Інтернет із фотографіями спірної земельної ділянки за 2011 та 2015 роки, вбачається, що земельними ділянками ніхто не користувався, ніякого роду споруд, зокрема, парканів не зводив.

Стверджував, що правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 22 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М., відсутні. З наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що даний договір за змістом та формою повністю відповідає положенням ст. ст. 655-658 ЦК України з урахуванням вимог Земельного кодексу України, а нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору додатково засвідчують, що даний правочин вчинений правомірно і його зміст повністю відповідає вимогам законодавства.

Вказує, що правочин від 22 квітня 2016 року про визнання недійсним якого просить позивач, останнім не укладався, а тому він не є стороною оспорюваного правочину і між ними відсутні зобов`язальні правовідносини щодо відчуження спірної земельної ділянки, а тому права позивача, який вважає себе власником спірного об`єкту нерухомого майне не підлягають захисту шляхом задоволення позову до ОСОБА_2 , як відповідача, з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Посилається на безпідставність задоволення вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0, 0811 га з кадастровим номером :72:306:0005 розташованої у АДРЕСА_1 , що проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 26 січня 2016 року, адже ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були подані всі документи, передбачені ст. 24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр».

Зазначає, що в матеріалах справи не міститься жодних закріплених нормами законодавства обставин та фактів, які не давали підстав державному реєстратору вчинити реєстраційні дії, а відтак, підстави для скасування законного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005 судом першої інстанції - відсутні. Вважає, що аналогічна ситуація стосовно відсутності підстав для задоволення вимог щодо скасування реєстрації права власності стосується і рішень державних реєстраторів щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адже матеріали справи містять відповіді нотаріусів з копіями документів, які засвідчують правомірність посвідчення договорів купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :72:306:0005 та правомірність внесення відповідних відомостей про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 4 а.с. 198-212).

07 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суд надійшов відзив від представника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області - Шевчук-Мельниченко О., в якому просила прийняти законне та обґрунтоване рішення у даній справі (т. 5 а.с. 10-12).

12 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суд надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від представника ОСОБА_3 - адвоката Шапошнікова І.В., в якому осатаній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 5 а.с. 16-19).

18 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суд надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від представника ОСОБА_3 - адвоката Шапошнікова І.В., в якому осатаній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду без змін (т. 5 а.с. 16-19).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Антонова Г.І. підтримали подані апеляційні скарги і просили їх задовольнити. Позивач ОСОБА_3 , його представник - адвокат Шапошніков І.Б. заперечували проти задоволення апеляційних скарг і просили відмовити в їх задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти (електронного кабінету), про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_3 , третіх осіб приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця знаходження (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили (т. 4 а.с. 247-250 т. 5 а.с. 7-9, 60-67, 72-89, 93-103, 106-120, 125-136).

16 травня 2024 року судом було заслухано пояснення прибувших учасників справи та оголошено перерву до 20 червня 2024 року (т. 5 а.с. 92).

20 червня 2024 року справу було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого по справі у відпустці (після стаціонарного лікування), розгляд справи був призначений на 05 вересня 2024 року (знято з розгляду у звзку з перебуванням членів колегії у відпустці) та в подальшому на 24 жовтня 2024 року (т. 5 а.с. 105, 123-124).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон АліментаріяСандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч.ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець села Жуляни Києво-Святошинського району Київської області, з 15 грудня 1987 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджено паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 , виданим 24 лютого 2001 року Залізничним РУ ГУ МВС України в місті Києві (т. 1 а.с. 204).

Відповідно до Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА у Залізничному районі м. Києва від 29 грудня 1997 року, ОСОБА_3 одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 206).

Згідно довідки № 926/с, виданої 12 жовтня 2005 року Органом самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва», ОСОБА_3 , мешканцю мікрорайону Жуляни по АДРЕСА_3 , відведена земельна ділянка з кадастровим планом, для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 , з 1996 р. (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до довідки Державної податкової інспекції у Солом`янському районі м. Києва від 15 квітня 2004 року, ОСОБА_3 (код НОМЕР_6 ), який мешкає за адресою мікрорайон Жуляни, сплачує податок на земельну ділянку площею 800 кв.м., і заборгованості по сплаті станом на 15 квітня 2004 року не має (т. 1 а.с. 14).

Листом Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 липня 2006 року за вих. №6170/01, ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) повідомлено, що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12 грудня 2005 року №2288 «Про розгляд заяв громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок за проектами відведення у м/р Жуляни в Солом`янському районі», в Солом`янській райдержадміністрації м. Києва створена робоча група по розгляду заяв громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок у мікрорайоні Жуляни в Солом`янському районі м. Києва (т. 1 а.с. 7).

Згідно довідки №13, виданої 25 лютого 2008 року Органом самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва», ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_3 , відведена земельна ділянка з кадастровим планом АДРЕСА_2 , площею 0,08 га (т. 1 а.с. 8).

Заявою від 11 червня 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.М. за реєстровим №5464, ОСОБА_5 , 1970 року народження, повідомив, що не заперечує, щоб земельна ділянка, яка розташована у АДРЕСА_1 , і знаходиться в його користуванні, була передана у приватну власність гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для будівництва індивідуального житлового будинку (т. 1 а.с. 8).

Згідно п. 7 та Додатку №1 до рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському районі м. Києва» за умови виконання п. 8 цього рішення ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 72:306:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 811 кв.м. (у списку №246) (т. 1 а.с. 10-13 т. 3 а.с. 55-76).

Згідно з п. п. 8.5. п. 8 рішення Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року власники земельних ділянок зобов`язані у місячний термін звернутися до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) із клопотаннями щодо організації робіт по винесенню меж земельних ділянок в натурі (на місцевість) та виготовлення документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки.

З метою виготовлення технічної документації на земельну ділянку, її реєстрації у Державному земельному кадастрі, з подальшою реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 03 листопада 2015 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською О.М. за реєстровим №1328, якою уповноважив ОСОБА_6 на вчинення означених вище дій (т. 1 а.с. 20).

03 січня 2017 року строк дії довіреності припинено за заявою ОСОБА_3 , що підтверджено витягом №32927877 від 03 січня 2017 року.

За договором №22-12/15 на виконання проектно-вишукувальних робіт, укладеним 23 грудня 2015 року з ФОП Забродським В.І. , позивач ОСОБА_3 отримав документацію по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 30-32, 228-232).

Державна реєстрація права власності за позивачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на вказану земельну ділянку не була проведена.

З метою державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся до ФОП Холявко В.М. для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.

10 червня 2016 року на замовлення позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0811 га (обліковий код 72:306:0005) (т. 2 а.с. 52-75, 231-238 т. 3 а.с. 155-171).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016 від 14 червня 2016 року, а також листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 04 січня 2018 року за вих. №057029-255, земельна ділянка кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, 26 січня 2016 року зареєстрована Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві. Власником земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 2016 року №282 (т. 1 а.с. 21-25).

Так, Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 26 січня 2016 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, за ОСОБА_3 (податковий номер , реквізити документа, що посвідчує особу: ТТ286478, виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві 06 вересня 2001 року), що встановлено з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016 від 26 січня 2016 року.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 07 жовтня 2021 року вих. №29-26-0.21-4681/2-21, дійсно, 26 січня 2016 року державним кадастровим реєстратором управління, згідно Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 17 жовтня 2012 року №1051, на підставі заяви та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заяви гр. ОСОБА_3 від 25 січня 2016 року №ЗВ-016, внесено відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0811 га. Враховуючи зазначене, документацію із землеустрою, на підставі якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, у відповідності до положень п. 75 Порядку, повернуто заявнику (т. 3 а.с. 77-78).

Відповідно до наданої Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві заяви, із проханням про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0811 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся громадянин ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 06 вересня 2001 року, проживаючий за адресою: АДРЕСА_6 (т. 3 а.с. 79).

З реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 89, судом встановлено наступне.

05 лютого 2016 року громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Кирсанівка Нижньогірського району АР Крим Україна, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий 06 вересня 2001 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві, звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га.(т. 3 а.с. 4-31)

05 лютого 2016 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиба А.В. здійснила державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 89).

Крім того, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиба А.В. зареєструвала право власності на означену земельну ділянку за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий 06 вересня 2001 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві. (номер запису про право власності 13188808).

Підставами виникнення права власності зазначено: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016, виданий 26 січня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві; рішення Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року.

За заявою ОСОБА_3 про заволодіння 06 червня 2016 року невідомими особами, шахрайським шляхом, шляхом обману, земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , 23 червня 2016 року Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення №0007278 за ч. 1 ст. 190 КК України (т. 2 а.с. 26).

За інформацією з Оболонського районного відділу в місті Києві Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 31 травня 2017 року вих. №6/вх. 1386-17, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспортом громадянина України в Оболонському РВ ГУ ДМС України в м. Києві не документувався. Бланк паспорту серія НОМЕР_3 Оболонський РВ ГУ ДМС України в місті Києві не отримував та не оприбутковував (т. 1 а.с. 220).

16 листопада 2020 року Підрозділом дізнання Подільського управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення №0001209 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підроблення невстановленими особами у невстановлений час та у невстановленому місці офіційного документу, який надає права, а саме паспорту серії НОМЕР_3 , виданий Оболонським РВ ГУ ДМС України в місті Києві на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який у подальшому використала для вчинення майнових правочинів (т.2 а.с. 226).

За інформацією з Оболонського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 16 січня 2021 року, згідно наявних облікових документів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться. Паспорт громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_3 виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, значиться за громадянином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 227).

Згідно листа Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 березня 2017 року вих. №104-1466, за інформацією станом на 28 лютого 2017 року громадянин ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 не зареєстрований та зареєстрований не був (т. 1 а.с. 197).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу та безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункти а, б частини першої статті 81 ЗК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частини 3, 5 статті 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 6-10 ст. 118 ЗК України (станом на 18 грудня 2008 року) порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру. Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відповідно частин першої - п`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Водночас, пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у зв`язку з прийняттям 18 грудня 2008 року Київською міською радою рішення №922/922 позивач ОСОБА_3 мав правомірні очікування на набуття у власність, виділеної йому земельної ділянки кадастровий номер 72:306:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 811 кв.м., після виконання п. 8 цього рішення, а у разі його порушення - на судовий захист.

Судовим розглядом встановлено, що якого 25 січня 2016 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки за заявою особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Надаючи оцінку обставинам реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави для обґрунтованого висновку про те, що така реєстрація здійснена за заявою особи, якій орган місцевого самоврядування в особі Київської міської ради рішенням №922/922 від 18 грудня 2008 року не передавав у власність земельну ділянку.

В подальшому, на підставі відомостей отриманих про реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки без достатньої на те правової підстави, громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документований паспортом громадянина України НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який за даними компетентних органів йому не видавався, звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з метою державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

За інформацією з Оболонського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 16 січня 2021 року, згідно наявних облікових документів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться. Паспорт громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_3 виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, значиться за громадянином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 227).

Згідно листа Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 березня 2017 року вих. №104-1466, за інформацією станом на 28 лютого 2017 року громадянин ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 не зареєстрований та зареєстрований не був (т. 1 а.с. 197).

Таким чином, за встановлених в ході судового розгляду обставин, позивач довів поза розумним сумнівом, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, без достатньої правової підстави.

Посилання відповідачів на правомірність передачі у власність спірної земельної ділянки за оспорюваними позивачем нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 20 лютого 2016 року та від 22 квітня 2016 року, з огляду на відсутність відомостей у Державному земельному реєстрі про передачу земельної ділянки позивачу, були правильно відхиленні районним судом.

Так районним судом було встановлено, що згідно п. 7 та Додатку №1 до рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському районі м. Києва» за умови виконання п. 8 цього рішення ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 72:306:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 811 кв.м. (у списку №246) (т. 1 а.с. 10-13 т. 3 а.с. 55-76).

Водночас вищевказане рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922, яким спірна земельна ділянка була безкоштовно передана у приватну власність позивачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є чинним та в судовому порядку не визнавалося недійсним.

У відповідності до частини десятої статті 24 Закону України Про Державний земельний кадастр» скасування державної реєстрації земельної ділянки здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення.

Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зволікання позивача з реєстрацією свого права власності на спірну земельну ділянку, яка передана позивачу у приватну власність за рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922, не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту його прав.

Оскільки після незаконної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиба А.В. проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача щодо скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена 26 січня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві, а також рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби Анни Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28164424 від 10 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

20 лютого 2016 року між ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Єременко Л.О. за реєстровим №305.

За умовами договору продавець відчужив на користь покупця земельну ділянку кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, яка належить йому на праві власності на підставі рішення Київської міської ради №922/922 від 18 грудня 2008 року.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28358770 від 20 лютого 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. зареєструвала право власності на означену земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Встановивши, що оспорюваним незаконним рішенням про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,у Державному земельному кадастрі створюються перешкоди і порушуються права позивача на реєстрацію його права власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем ОСОБА_3 спосіб захисту його прав відповідає змісту зміст порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду (відновлення можливості зареєструвати своє право власності на належну йому на підставі рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському районі м. Києва» земельну ділянку кадастровий номер 72:306:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 811 кв.м. (у списку №246), та спрямований на поновлення його прав.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 703/2305/22 (провадження № 61-6045св23).

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянтів про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права з посиланням на ст. 388 ЦК України.

Оскільки судовим розглядом встановлено безпідставність державної реєстрації 10 лютого 2016 року за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , права власності на земельну ділянку кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 20 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ) та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №305.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про скасуваня рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28358770 від 20 лютого 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Арестович-Корнійчук О.М. за реєстровим №282.

За умовами договору продавець відчужив на користь покупця земельну ділянку кадастровий номер :72:306:0005, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0811 га, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 20 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Єременко Л.О. за реєстровим №305.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29404019 від 25 квітня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. зареєструвала право власності на означену земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, суд першої інстанцій дійшов підставного висновку про задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 22 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., зареєстрований в реєстрі за №282, як похідного від визнаного судом недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 20 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 вересня 2001 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ) та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №305.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» підлягає скасуваню рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 229404019 від 25 квітня 2016 року, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0811 га з кадастровим номером :72:306:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Задоволення вимог позивача про скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача та не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про право власності та припинення прав власності, а тому суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Враховуючи, що у цій справі Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області є неналежним відповідачем, оскільки виконували лише покладену законом функцію реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, суд першої інстанції підставно відмовив у позові до цього відповідача.

При цьому, подані апеляційні скарги не містять доводів незаконності оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду перевірила та погодилась з наданою районним судом оцінкою наявності підстав для втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22 вказав, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У цій справі, що переглянута апеляційним судом, позивач ОСОБА_3 мав законні очікування на набуття у власність специфічного об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, переданої позивачу у власність за набравшим законної сили рішенням органу місцевого самоврядування, законодавством визначено особливу процедуру набуття її у власність, проте порушення якої за будь-яких підстав і протиправне заволодіння якою, не може бути виправдано.

Відсутність набравшого законної сили вироку у кримінальних провадженнях №0007278 за ч. 1 ст. 190 КК України та №0001209 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підроблення невстановленими особами у невстановлений час та у невстановленому місці офіційного документу, який надає права, а саме паспорту серії НОМЕР_3 , виданий Оболонським РВ ГУ ДМС України в місті Києві на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який у подальшому протиправно використала для вчинення майнових правочинів, з приводу протизаконного заволодіння земельною ділнкою належною позивачу ОСОБА_3 не може бути визнано підставою для відмови в задоволенні позову (т. 2 а.с. 26, 226).

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890,00 грн. за подання позовної заяви та 275,61 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 7165,61 грн. по 2388,54 грн. з кожного.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Так, позивачем до суду, для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано до суду першої інстанції наступні документи: копію договору про надання правової допомоги № 27/9, укладеного 27 вересня 2021 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та АО «АЛЬВА ПРАЙВЕСІ» в особі голови об`єднання Шапошнікова І.Б. (т. 3 а.с. 40-42); ордер серії КС №680517 від 29 вересня 2021 року на надання правової допомоги ОСОБА_3 , 1967 року народження адвокатом Шапошніковим І.Б. (т. 3 а.с. 43); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3284/10, виданого Шапошнікову І.Б. (т. 3 а.с. 44); копію Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги №27/9 від 27 вересня 2021 року, яким визначено вартість надання правової допомоги у розмірі 23000,00 грн. (т. 4 а.с. 57); копії виписок по особовому рахунку за 30 вересня 2021 року, 26 жовтня 2021 року, 19 листопада 2021 року, 14 лютого 2022 року, 23 вересня 2022 року, 01 грудня 2022 року на загальну суму 34020,00 грн. (т. 4 а.с. 57-63).

Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тож, суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 21 000 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховував складність справи та тривалий період її розгляду, яка розглядається з липня 2016 року, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрати на правничу допомогу позивача у розмірі 21000,00 грн. є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), відповідає приницпам розумності та справедливості.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_3 - адвокат Шапошніков І.Б. заяив попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26 000 грн. (т. 5 а.с. 16-20).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

19 червня 2024 року до суду Київського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_3 - адвоката Шапошніков І.Б. про врахування витрат на правничу допомогу, в якій останній просив стягнути витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 23 300 грн. (т. 5 а.с. 137-141).

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стороною позивача надано до суду: копію договору про надання правової допомоги № 27/9, укладеного 27 вересня 2021 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та АО «АЛЬВА ПРАЙВЕСІ» в особі голови об`єднання Шапошнікова І.Б. (т. 3 а.с. 40-42); копію ордеру серії АІ № 1557233 від 27 лютого 2024 року на надання правової допомоги ОСОБА_3 , 1967 року народження адвокатом Шапошніковим І.Б. (т. 5 а.с. 20); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3284/10, виданого Шапошнікову І.Б. (т. 3 а.с. 44); копію Додатку № 26/2 до Договору про надання правової допомоги № 27/9 від 27 вересня 2021 року, яким визначено вартість надання правової допомоги у розмірі 23 300,00 грн. (т. 5 а.с. 142); копії платіжних інструкцій за 11 березня 2024 року, 03 травня 2024 року, 12 червня 2024 року на загальну суму 23 300 грн. (т. 5 а.с. 143-145).

Так, 27 вересня 2021 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та АО «АЛЬВА ПРАЙВЕСІ» в особі голови об`єднання Шапошнікова І.Б. було укладено договір про надання правничої допомоги № 27/9 (т. 3 а.с. 40-42).

Розділ 3 вказаного договору визначає розмір і порядок оплати правової допомоги.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що вартсіть надання правової допомоги (розмір гонорару) за цим договором може визначатись сторонами у додатках/додаткових угодах до цього договору (т. 3 а.с. 41, зворот).

Згідно з Додатковою угодою № 26/2 до договору про надання правничої допомои № 27/9 від 27.09.2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та АО «АЛЬВА ПРАЙВЕСІ» в особі голови об`єднання Шапошнікова І.Б. склали цей додаток про наступне: 1. Клієнт доручає, а Обєднання приймає на себе зобов`язання в рамках кладеного між сторонами договору про надання правової допомоги Клієнту правову допомогу щодо представництва та захисту інтересів (повного супроводу) Клієнта в суді апеляційної інстанції у справі 3 760/12050/16-ц за апеляційними скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року за позовом клієнта до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук Олеся Миколаївна, Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішень та виключення записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів та припинення права власності, у тому числі аналіз наданих Клієнтои документів, підготовка і подання до суду відзивів на апеляційні скарги, заперечень, інших необхідних клопотань, пояснень, заяв, участь адвоката у судових засіданнях, тощо.

Відповідно до п. 2 вказаної Додаткової угоди сторони домовились, що вартсіть наданя правової допомоги (гонорар) та порядок розрахунків за цим додатком є настпними:

2.1. 23 300,00 грн. Клієнт сплачує частинами або в повному обсязі шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок Об`єднання протягом 4 місяців з дня підписання цього додатку (т. 5 а.с. 142).

На підтвердження сплати послуг адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції до суду надано копії платіжних інструкцій за 11 березня 2024 року, 03 травня 2024 року, 12 червня 2024 року на загальну суму 23 300 грн. (т. 5 а.с. 143-145).

Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19)

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник - адвокат Антонова Г.І. в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення позову і визначеному позивачем розміру витрат на правничу допомогу (т. 5 а.с. 92, 166).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Апеляційний суд оцінив заявлений розмір витрат на правову допомогу на предмет співмірності зі складністю цієї справи та реальності таких витрат, а також дослідив надані докази на підтвердження понесення цих витрат та дійшов висновку, що сума витрат, яку позивач просить стягнути з відповідача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на правничу допомогу - є завищеною, оскільки у відзиві на апеляційні скарги відтворюється правова позиція, викладена у позовній заяві. Тобто, на момент підготовки відзиву на апеляційні скарги, правова позиція позивача вже була сформована та не потребувала додаткового вивчення обставин справи, збору доказів та вивчення законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про зменшення вартості вказаних витрат з 23 300 грн. до 15 000 грн.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Слід поновити дію Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року, зупиненого ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року (т. 4 а.с. 234-235).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) по 5 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з кожного.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 25 жовтня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова