22 липня 2024 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого - судді Черкова В.Г., при секретарі Носаль А.В., розглянувши цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого майнового відшкодування,-
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Заяви та клопотання сторін.
Заяв та клопотань не надійшло.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.07.2024 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 21.02.2020 року о 19 год. 00. хв. по автодорозі «Кам`янка-Луганськ-Ізварине» з боку м.Підгородне у напрямку смт.Слобожанське, рухався автомобіль «КІА Соренто», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » під керуванням водія ОСОБА_1 , який здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП ОСОБА_2 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер.
Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою старшого слідчого ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Патлаха Ю.Г. від 31.08.2023 кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
В ході досудового розслідування слідчим було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної події послужили необачно небезпечні дії велосипедиста ОСОБА_2 , який грубо порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України. Механізм дорожньо-транспортної події об`єктивно підтверджується усіма зібраними у справі доказами, а саме: показаннями водія ОСОБА_1 , протоколом місця огляду ДТП, схемою та фото-таблицею до нього, показами ОСОБА_3 , протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_1 , висновком судової транспортно-трасологічної експертизи, висновком судово-медичної експертизи та іншими матеріалами у сукупності.
Згідно даних Централізованої бази даних МТСБУ, на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу « НОМЕР_1 » застрахована не була.
Відповідно до наказів Моторного (транспортного) страхового бюро України прийнято рішення відшкодувати шкоду з фонду захисту потерпілих на рахунок представника потерпілого за довіреністю ОСОБА_4. у розмірі 186 478,00 грн. та 40 226,00 грн. Виплата даних сум підтверджено копіями платіжних інструкцій № 1479960 від 02 липня 2020 та №166165 від 11 січня 2021.
Аналізуючи досліджені докази, суд вважає доведеним умисел потерпілого, який став причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_2 загинув. Смерть потерпілого настала внаслідок його неправомірних дій, пов"язаних з порушенням Правил дорожнього руху України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовної заяви про відшкодування з ОСОБА_1 в порядку регресу витрат, пов"язаних з регламентною виплатою у суду немає, так як дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілого.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до ч 2 ст.22 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"- у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст.6 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"- страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якого настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров"ю та/або майну потерпілого.
Статтею 41 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що 41.1. МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:
а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до ст.1187 ч1 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов"язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.
Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Таким чином відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать: непереборна сила; умисел потерпілого ( ст.1193 ЦК України).
Відповідно до ч 1 ст.1193 ЦК України - шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди.
Умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов?язку її відшкодувати.
Стаття 1193 ЦК передбачає два випадки, за яких може мати місце груба необережність потерпілого: а) наявність грубої необережності потерпілого з одночасною відсутністю вини особи, яка завдала шкоди, у разі настання відповідальності незалежно від вини; б) має місце як груба необережність потерпілого, так і вина особи, яка завдала шкоди.
Якщо умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, то факт встановлення винної особи і доведеність її вини у вчинені події доводиться постановою слідчого про закриття кримінального провадження із-за відсутності складу злочину або обвинувальним вироком.
Положення частини 1 ст.1191 ЦК України передбачає право зворотньої вимоги саме до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Відповідно до ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"- 38.2.- МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:
-п.38.2.1. ст.38 Закону регресний позов подається до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Аналізуючи зазначену норму, суд приходить до висновку, що регресний позов можливо подати до водія, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, допустивши порушення ПДР України.
В даному випадку, дорожньо-транспортна пригода сталася з вини грубої необережності велосипедиста, що можна вважати як умисел потерпілого, передбачений ч 1 ст.1193 ЦК України, який виключає відповідальність водія автомобіля.
Отже, для відшкодування шкоди страховою компанією, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, який не застрахував цивільну правову відповідальність, доведеність вини водія чи власника транспортного засобу не є обов"язковою.
Право зворотньої вимоги застосовується тільки до винної особи, як передбачено ч 1 ст.1191 ЦК України. Для відшкодування регламентних виплат, на думку суду, необхідно враховувати вимоги ч 1 ст.1193 ЦК України, ч 2 ст.1187 ЦК України, які передбачають умови звільнення від відповідальності при наявності непереборної сили, умислу потерпілого.
У разі відмови в задоволені позовних вимог судові витрати покладаються на позивача (ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5,12, 13, 81,141,258, 259, 263, 264, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя В.Г. Черков