ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/228/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін

представника позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача ОСОБА_2 ;

третьої особи ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , про визнання договору дарування квартири недійним

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_5 ) про визнання договору дарування квартири недійним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі №753/97/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07 лютого 22022 року та набрала законної сили, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто на його користь з ОСОБА_7 100 744 доларів США заборгованості за договорами позики та 9 025,56 доларів 3 % річних, а також розподілено судові витрати. З матеріалів виконавчого провадження, яке було відкрито за наслідком розгляду зазначеної справи, позивач дізнався, що 16 жовтня 2020 року відповідач за договором дарування квартири відчужив належне йому нерухоме майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , на користь своїх дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_6 . Позивач вказує, що оскільки договір дарування квартири від 16 жовтня 2020 року був укладений під час розгляду справи №753/97/20 за два місяця до винесення рішення судом першої інстанції, а також після вчинення цього правочину продовжив проживати та вести в цій квартирі спільний побут зі своїми дружиною та донькою, даний правочин було завідомо укладено з метою ухилення від виконання рішення суду, а відтак він підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2023 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , треті особи) та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні.

Третя особа - ОСОБА_8 в судовому засіданні також заперечила проти задоволення позовних вимог, прохала відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). Згідно із стст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2020 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка діяла за згодою батьків - ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач передав безоплатно, а треті особи прийняли у дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив визнати недійсним укладений між між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка діяла за згодою батьків - ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2020 року, при цьому визначивши відповідачем лише ОСОБА_5 .

Разом з цим, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За наведених правових норм, сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання. При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Звертаючись до суду з заявленими вимогами позивач не врахував, що він фактично оспорює права ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як сторін оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2020 року.

Вимогами ЦПК України передбачено, що позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно. Суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони до участі у справі іншого відповідача.

Незважаючи на роз`яснення судом представнику позивачу права на звернення до суду з клопотанням про заміну відповідача належним відповідачем або про залучення співвідповідача до участі у справі, представник позивача у підготовчому судовому засіданні не погодився на вчинення таких дій і наполягав на розгляді його вимог саме до ОСОБА_5 та за участю ОСОБА_3 , ОСОБА_6 саме як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Водночас, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення судом, якщо рішення з може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін.

Зі змісту наведених норм убачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Разом з тим, за встановлених судом обставин, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - це особи, які мають безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами оскільки є сторонами оспорюваного позивачем договору, а останнім заявлені вимоги лише до ОСОБА_5 , жодних клопотань/заяв про залучення до участі співвідповідача за даним позовом від позивача чи його представника під час розгляду справи у підготовчому судовому засіданні не надходило, а відтак суд керуючись наведеними правовими нормами, а також врахувавши встановлені обставини, відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись стст. 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , про визнання договору дарування квартири недійним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.

Дата складення та підписання повного тексту рішення 20 червня 2024 року.