18.11.2024 Справа № 363/4505/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

при секретарі судових засідань Воронюк А.І.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишгородський районний відділ Державної міграційної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме постійного проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначивши, що заявник ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Іванків Київської області. З часу свого народження та по 1986 рік заявник проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . 3 27 жовтня 1986 року по 04 грудня 1987 року ОСОБА_3 навчалася у ГПТУ № 5 м. Києва, який в подальшому було реорганізовано у Київське вище професійне училище будівництва і автотранспорту. На час навчання ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в гуртожитку при ГПТУ № 5, по закінченню якого її було знято з реєстрації. По досягненню повноліття ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку зі вступом у шлюб заявник змінила своє прізвище ОСОБА_4 на шлюбне ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 заявник народила сина ОСОБА_6 . На початку 1990 року відносини між заявником та її чоловіком погіршилися, останній дізнавшись про те, що дружина має намір подати документи на розірвання шлюбу ОСОБА_7 спалив паспорт і свідоцтво про народження дружини. З вересня 1987 року по теперішній час заявник проживає в АДРЕСА_2 . У серпні 2020 року заявник звернулась до Вишгородського районного відділу Державної міграційної служби України із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України. Однак, 11 серпня 2020 року відділом ДМС було прийнято рішення про відмову в оформленні заявника паспорта громадянина України, оскільки проведеною перевіркою особу заявника встановлено, але не підтверджено належність до громадянства України, а саме не встановлено постійне проживання на території України станом на 28.08.1991 та 13.11.1991 роки. Встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення, оскільки в інший спосіб, ніж через встановлення даного факту судовим рішенням, ОСОБА_1 не може отримати паспорт громадянина України. Просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та по теперішній час.

Ухвалою суду від 09.09.2024 заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Заявник та її представник в судовому засіданні уточнити свої вимоги шляхом викладання прохальної частини заяви із зазначенням дошлюбного прізвища заявника, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Вишгородського районного відділу Державної міграційної служби України в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення заяви.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що знає ОСОБА_9 з 1987 року, як свою сусідку. Вказала, що остання постійно проживала в АДРЕСА_2 із чоловіком ОСОБА_10 до 1993-1994 року та нікуди не виїжджала, народила сина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що знає ОСОБА_9 з 1990 року, на даний час вона є його цивільною дружиною з 1995 року. Вона постійно проживала в с. Демидів та нікуди не виїжджала, народила сина. Знає, що остання загубила документи та пробувала їх відновити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_9 є її молодшою сестрою. Вказує, що остання народилась та проживає в Україні, народила сина у с. Демидів. Посля розлучення жила в гуртожитку. Станом на 1991 рік ОСОБА_9 також проживала у с. Демидів та нікуди не виїжджала. Знає, що остання загубила паспорт та на даний час пробує його відновити.

Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши їх, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що предметом розгляду є справа окремого провадження, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання на території України.

Згідно з ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за вийнятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Ч. 1 ст. 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

В судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Іванків Київської області, актовий запис № 16, зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про її народження від 08.08.1991 року серія НОМЕР_1 , яке видане повторно.

3 27 жовтня 1986 року по 04 грудня 1987 року ОСОБА_3 навчалася у ГПТУ № 5 м. Києва, який в подальшому було реорганізовано у Київське вище професійне училище будівництва і автотранспорту, що підтверджується довідкою від 08.09.2008 року №287, виданою директором ГУ освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

12 вересня 1987 року у зв`язку зі вступом у шлюб заявник ОСОБА_3 змінила своє прізвище ОСОБА_4 на шлюбне ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, зареєстрованого виконкомом Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 45.

ІНФОРМАЦІЯ_3 заявник ОСОБА_9 народила сина ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про його народження від 04.02.1989 р., серія НОМЕР_2 . Заявник ОСОБА_9 перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується медичною карткою її сина.

З вересня 1987 року по 26.02.2020 року заявник ОСОБА_9 проживала без реєстрації в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 26.02.2020 року № 219, виданою сільським головою Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Як убачається з відповіді №1-28/1135-20 від 11.08.2020 року від Вишгородського районного відділу Державної міграційної служби України заявник ОСОБА_9 звернулась із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України. Однак, їй було відмовлено, оскільки проведеною перевіркою особу заявника встановлено, але не підтверджено належність до громадянства України, а саме не встановлено постійне проживання на території України станом на 28.08.1991 та 13.11.1991 роки.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження обставини постійного проживання на території України на зазначену дату може бути рішення суду.

У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розкрито зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії, при цьому факти, що мають юридичний характер це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, які встановлюються в судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК, згідно змін від 15.12.2017 р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду у суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Закон передбачає можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти постійного проживання на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2, - з 13 листопада 1991 року (ч.2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»).

Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Таким чином, оскільки в даному випадку заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд доходить висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічні за своїм змістом правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Суд вказує, що у пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ст. 318 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як було з`ясовано у судовому засіданні, заявник звернулася до суду, оскільки маючи намір оформлення паспорту громадянина України, отримала відмову Вишгородського районного відділу Державної міграційної служби України, через відсутність в неї рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 28.08.1991 та 13.11.1991 роки. Під час розгляду справи було встановлено, що заявник ОСОБА_9 з вересня 1987 року по 26.02.2020 року проживала в АДРЕСА_2 , а станом на 24.08.1991 рік перебувала у декретній відпустці, ці ж обставини підтверджені показами свідків, відповідно сукупністю доказів в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на 24 серпня 1991 року та по теперішній час постійно проживала на території України.

Зі змісту заяви вбачається, що заявником перед судом порушується питання встановлення факту постійного проживання на території України, яке прямо впливає на набуття громадянства України за територіальним походженням особи.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявниця у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації її прав у визначений законом спосіб, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку із чим суд встановлює факт постійного проживання заявника на території України, станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року), заява про встановлення факту, що має юридичне значення (факту проживання на території України) породжує юридичні наслідки для заявника, оскільки дає їй можливість отримати паспорт громадянина України; для встановлення факту не визначено іншого, окрім судового порядку, при цьому, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України судові витрати по справам окремого провадження не відшкодовуються, тому суд відносить судові витрати на рахунок заявника по справі.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст. ст. 76,77,81,260,263,271,293,294,315-319 ЦПК України, п.п.7,10 Порядку набуття громадянства України, ст. 3 ЗУ України «Про громадянство України», п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18, суд

У Х В АЛ И В :

Заяву ОСОБА_9 , заінтересована особа: Вишгородський районний відділ Державної міграційної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме постійного проживання задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та по теперішній час.

Витрати по сплаті судового збору залишити за заявником.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію даного рішення вручити учасникам та надіслати учасникам справи, які не були присутні в залі судового засідання, поштою не пізніше наступного дня.

Заявник: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: Вишгородський районний відділ Державної міграційної служби України, , місцезнаходження: вул. Кургузова, 3 ,м.Вишгород ,Київська обл. ,Вишгородський р-н ,07300.

Суддя Т.В. Шубочкіна