Справа № 509/6729/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луняченко Нана Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

20.11.2024 р., представник позивача ОСОБА_2 , звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про забезпечення позову, в якій просила: заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав та накласти арешт на наступне нерухоме майно: земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (сорок один), кадастровий номер земельної ділянки :02:001:2211.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (сорок один), кадастровий номер :02:001:2211, цільове призначення земельної ділянки для індивідуального садівництва. Право власності на земельну ділянку виникло у позивача на підставі договору купівліпродажу земельної ділянки від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Русіновою А.Є., реєстр. №299.

04.11.2024 року, шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що 09.10.2024 року ОСОБА_3 від імені позивача, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., реєстр №3422. Як вбачається з пункту 1.1. Договору купівлі-продажу: «за цим Договором Продавець передає у власність (продає), а Покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку, площею 0,06 га, кадастровий номер :02:001:2211, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (сорок один), цільове призначення земельної ділянки для індивідуального садівництва». Пунктом 2.1. Договору купівлі-продажу визначено, що: «за домовленістю Сторін продаж вчинено за 23 700 (двадцять три тисячі сімсот) гривень 00 копійок, які Продавець отримала від Покупця повністю до підписання цього Договору. Підписання Договору купівлі-продажу здійснене на підставі довіреності від 01.11.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А. Факту видачі довіреності, на підставі якої був укладений вищевказаний договір купівліпродажу позивач не пам`ятає, перший раз з текстом довіреності ознайомилась з отриманої фотокопії довіреності, позивач вважає, що підписання тексту довіреності здійснене під впливом омани, наміру видавати довіреність такого змісту в позивача не було, жодних договорів доручення між позивачем та відповідачем ані в усній, ані в письмовій формі не укладалось, жодних перемовин між позивачем та відповідачем щодо продажу земельної ділянки не було.

Окрім цього, зазначена довіреність не передбачає дій, що призводять до відчуження без згоди та волі позивача, у зв`язку із чим дії представника призвели до укладення Договору купівліпродажу, який, на думку позивача, є недійсним. Зміст договору купівлі-продажу та його умови представником з позивачем не узгоджувались, грошові кошти за продаж земельної ділянки ані від представника ані від покупця позивач не отримувала.

Особа покупця позивачу невідома, але як вбачається з прізвища та по батькові покупця, а також адреси його зареєстрованого місця проживання (яка збігається із адресою місця проживання представника). Покупець, ймовірно, є сином представника, або його іншим близьким родичем, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений в інтересах представника, а не в інтересах позивача.

Окрім цього, у договорі купівлі-продажу (абз. 2 пункту 1.3) було зазначено про те, що земельна ділянка вільна від забудови, але це не відповідає дійсності, так як на зазначеній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва. Включення цього пункту спричинило зокрема й суттєве зниження реальної вартості ділянки, так як враховуючи те, що фактично земельна ділянка не є вільною від забудови, її вартість не може бути оцінена, як вільна земельна ділянка. Набуттям права власності на земельну ділянку покупець не набув права власності на недобудований будинок, право власності на об`єкт незавершеного будівництва залишилось за позивачем, але відповідач незаконним заволодінням земельною ділянкою обмежує можливість користуватись розташованим на земельній ділянці майном та закінчити будівництво. До закінчення будівництва, та реєстрації права власності на будинок в порядку, передбаченому чинним законодавством, позивач відчужувати земельну ділянку не планувала, так як такий продаж, зокрема, суперечить вимогам чинного законодавства щодо відчуження земельних ділянок.

Враховуючи цілісність об`єктів нерухомості із земельною ділянкою, відсутність волевиявлення позивача на відчуження будинку об`єкта незавершеного будівництва, та на відчуження земельної ділянки в цілому, зазначення неправдивих відомостей у договорі купівліпродажу, вважаємо договір купівлі-продажу земельної ділянки таким, що підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи очевидну наявність реальної можливості відчуження земельної ділянки відповідачем третім особам до вирішення даного спору по суті та враховуючи укладений представником договір купівлі-продажу з порушенням умов чинного законодавства, що спричинив неправомірне вибуття земельної ділянки із власності Позивача, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, позивач просить суд накласти заборону відчуження (арешт) на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:2211, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, дослідивши надані докази та вивчивши заяву про забезпечення позову приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 пунктів 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст. 149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, насамперед забезпечення позову шляхом накладення арешту повинно бути обґрунтовано доказами, щодо наявності у відповідача у власності об`єктів нерухомого майна, на які позивач просить накласти арешт.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цей правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України у справі за № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 № 5-рп/2011 у справі № 1- 6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року (справа № 911/1695/18) зазначив наступне: законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову.

Згідно з п. 43 рішення ЄСПЧ у справі «Шмалько проти України», право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, відповідно до п. 4 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Дослідивши матеріали, додані до позовної заяви, вивчивши обґрунтування позивача щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а тому заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково.

Керуючисьст.151-154 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (сорок один), кадастровий номер земельної ділянки :02:001:2211.

В іншій частині відмовити.

Ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову направити негайно для виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15 - денний строк з дня її складення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: Кочко В.К.