УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 552/2662/24

провадження № 61-13524ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року АТ «ОГС «Полтавагаз» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 3 376,08 грн.

Рішенням від 23 липня 2024 року Київський районний суд м. Полтави позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «ОГС «Полтавагаз» заборгованість у розмірі 3 376,08 грн та вирішив питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, проте, ухвалою від 26 вересня 2024 року Полтавський апеляційний суд повернув апеляційну скаргу заявнику.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги, чим порушив право особи на доступ до правосуддя, оскільки вона як споживач послуги на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору. Оскільки в нормі закону немає прямої вказівки, що споживачі звільняються від сплати судового збору лише за їх позовами, що на переконання заявника є недоопрацюванням законотворців, що породжує неналежну якість закону.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Заявник оспорює процесуальну ухвалу, вважаючи, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину третю статті 22 Закону України «Про судовий збір», в зв`язку з чим протиправно повернув апеляційну скаргу, вважаючи несплату заявником судового збору неусунутим недоліком апеляційної скарги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Процедура подання апеляційної скарги визначена у параграфі 1 Глави 1 Розділу VЦПК України.

За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга за формою та змістом повинна відповідати приписам статті 356 ЦПК України і бути поданою в строк, визначений статтею 354 ЦПК України.

За змістом пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, Полтавський апеляційний суд в ухвалі від 16 вересня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 липня 2024 року та зазначив про необхідність сплатити судовий збір з огляду на те, що на ОСОБА_1 за таких умов не розповсюджується дія частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскаржуючи в касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції, заявник не погоджується з таким тлумаченням приписів частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і

статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави дійти висновок про те, що сама відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Такий правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Від зазначеного правового висновку Верховний Суд не відступив станом на час подання апеляційної скарги у цій справі, а отже практика застосування частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є усталеною.

Приписами частини першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту визначені в частині другій зазначеної норми.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що законодавець у поняття «за захистом своїх порушених прав» вклав значення звернення особи до суду з позовом за захистом свого порушеного права.

Отже, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, правильно застосував приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку, що дія зазначеної норми на ОСОБА_1 не розповсюджується, оскільки у цій справі заявник має статус відповідача, тобто не є особою, яка звернулася до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Такий висновок не суперечить правовому висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

За змістом статей 185, 357 ЦПК України якщо апелянт не усунув недоліки апеляційної скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається особі, яка її подала.

Встановивши, що ОСОБА_1 не усунула недоліки апеляційної скарги, оскільки вдруге подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на ті ж мотиви, які були розглянуті апеляційним судом при залишенні апеляційної скарги без руху, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість прийняття такої апеляційної скарги до розгляду та повернення її з цих підстав особі, яка її подала.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, відмінного від їх правильного застосування, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до обґрунтування неналежного оформлення поданих до суду документів позивачем не стосуються вирішення процедурного питання про повернення апеляційної скарги, оскільки не входять до вичерпного переліку критеріїв, дотримання яких є необхідним для прийняття апеляційної скарги до розгляду.

За таких умов колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров