ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вітько Євгеній Олександрович, на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року в цивільній справі номер 201/10892/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21 травня 2013 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» надав кредит ОСОБА_1 в розмірі 15000,00 грн згідно з заявою №003-03887-210513. Кредитні кошти надано на 50 місяців шляхом перерахування по рахунку НОМЕР_1 за період з 20 травня 2013 року по 24 травня 2013 року.

02 червня 2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» укладений Договір №2253/К про відступлення прав вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором.

Станом на дату звернення до суду розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 57666,01 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 13239,50 грн, заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 6744,40 грн, заборгованість по комісіях 36645 грн, сума 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту - 687,10 грн, сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків 350,01 грн, та судові витрати по справі.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 57666,01 грн та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» заборгованість за договором №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року у розмірі 57666,01 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 13239,50 грн, заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 6744,40 грн, заборгованість по комісіях 36645 грн, сума 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту - 687,10 грн, сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків 350,01 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишено без задоволення.

Із вказаним заочним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вітько Є.О., подала апеляційну скаргу, просила скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Враховуючи те, що кредит надавався відповідачці на споживчі потреби, банк не мав права встановлювати плату за дії, які вчиняє на власну користь, адже отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, то така умова договору є нікчемною та не потребує визнання недійсною у відповідності до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредитної заборгованості є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.

Також сторона відповідачки просить суд апеляційної інстанції застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо вимог позивача, оскільки дата погашення кредиту згідно з графіком платежів є 21.07.2017 року (50 місяців з дня отримання грошових коштів відповідно до пункту 2.3 частини 2 «Умови Договору» договору від 21 травня 2013 року), тобто відповідачка як позичальник зобов`язана повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати. Позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2023 року, тобто після спливу строку позовної давності. Доказів переривання строку позовної давності та/або заяви про поновлення позовної давності позивачем не надано. Умови про збільшення строку позовної давності, встановленої законом, договір не містить.

Зазначає, що відповідачкою понесено судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Від позивача ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зобов`язання за кредитним договором мало бути виконаним позичальником 21.07.2017 року, тому загальна позовна давність, що становить 3 роки, за звичайних умов спливала б 21.07.2020 року.

Проте, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на всій території України установлено карантин.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

На підставі викладеного вище, оскільки останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах строку позовної давності було 21 липня 2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08.09.2023 року в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений на час встановлення карантину, потім його перебіг було зупинено 24.02.2022 року.

Відповідно до частини 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла на час відкриття апеляційних проваджень у цій справі) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 21 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (заяву) №003-03887-210513, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 15000,00 грн.

У відповідності до умов п. 2.3 ч. 1 та п. 1.1. ч. 3 кредитного договору клієнту надано кредитні кошти строком на 50 місяців шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_1 .

Згідно з п. 2.4 ч. 1 кредитного договору клієнт зобов`язується сплатити проценти в розмірі 9,99% річних за користування кредитом.

Відповідно до п. 2.5 ч. 2 кредитного договору клієнт зобов`язується сплатити комісію у розмірі 3,49% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.1 ч. 3 кредитного договору клієнт погашає кредитну заборгованість не пізніше 21 числа кожного місяця шляхом нарахування суми грошових коштів у сумі 892,00 грн у відповідності до графіку платежів на рахунок, відкритий відповідно до п. 2.7 ч. 2 кредитного договору (а.с. 6-8, 9, 10-12).

Відповідно до виписки за рахунком № НОМЕР_1 за період з 20.05.2013 року по 24.05.2013 року відповідачці перераховано 15000,00 грн (а.с. 13).

02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» укладено договір №2253/К про відступлення прав вимоги з додатками до нього, відповідно до якого право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором відступлено позивачу (а.с. 14-16).

Відповідно до витягу (додаток №1 до договору 2253/К про відступлення прав вимоги від 02 червня 2020 року) до ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС», зокрема, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 56628,90 грн (а.с. 17-18).

Згідно з розрахунком позивача за кредитним договором №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 становить 57666,01 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 13239,50 грн, заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 6744,40 грн, заборгованість по комісіях 36645 грн, сума 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту - 687,10 грн, сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків 350,01 грн (а.с. 17, 3зв).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості у повному обсязі.

Проте, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.

Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Також згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 21 травня 2013 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (заяву) № 003-03887-210513, відповідно до якоі ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 15000,00 грн.

У відповідності до умов п. 2.3 ч. 1 та п. 1.1. ч. 3 кредитного договору клієнту надано кредитні кошти строком на 50 місяців шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_1 .

Згідно з п. 2.4 ч. 1 кредитного договору, клієнт зобов`язується сплатити проценти в розмірі 9,99% річних за користування кредитом.

Відповідно до п. 2.5 ч. 2 кредитного договору клієнт зобов`язується сплатити комісію у розмірі 3,49% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.1 ч. 3 кредитного договору клієнт погашає кредитну заборгованість не пізніше 21 числа кожного місяця шляхом нарахування суми грошових коштів у сумі 892,00 грн у відповідності до графіку платежів на рахунок, відкритий відповідно до п. 2.7 ч. 2 кредитного договору.

Відповідно до виписки за рахунком № НОМЕР_1 за період з 20.05.2013 року по 24.05.2013 року відповідачці перераховано 15000,00 грн.

02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» укладено договір №2253/К про відступлення прав вимоги з додатками до нього, відповідно до якого право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором відступлено позивачу.

Згідно з розрахунком позивача за кредитним договором №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 становить 57666,01 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 13239,50 грн, заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 6744,40 грн, заборгованість по комісіях 36645,00 грн, сума 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту - 687,10 грн, сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків 350,01 грн.

Таким чином, встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір, позивач надав відповідачці кредитні кошти, якими відповідачка користувалась, а також, що відповідачка була обізнана з умовами кредитного договору, що відображені у заяві №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року, про що свідчить її власноручний підпис.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13239,50 грн та відсоткам в розмірі 6744,40 грн.

Разом з тим, розглядаючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Тлумачення ч. 2 ст. 215 ЦК України свідчить про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Згідно з п. 2.5 ч. 2 вказаного в заяві №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року, встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору.

При цьому з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дій, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачці було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, апеляційний суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,49% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним.

Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року в розмірі 36645,00 грн є безпідставним.

З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 36645,00 грн задоволенню не підлягають.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту та сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правильність застосування правила ч. 2 ст. 625 ЦК України при нарахуванні інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на вимоги про повернення авансу підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Згідно з розрахунком позивача за кредитним договором №003-03887-210513 від 21 травня 2013 року до складу заборгованості ОСОБА_1 входять, зокрема, сума 3% річних від основної суми заборгованості за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення кредиту - 687,10 грн, сума 3% річних від суми процентів за період з 02 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року прострочення повернення відсотків 350,01 грн.

Оскільки встановлено, що відповідачка звої зобов`язання за договором у передбачений ним строк не виконала, отже вимоги про стягнення сум 3% річних від основної суми заборгованості та 3% річних від суми процентів за період з 20 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року є обґрунтованими.

Щодо доводу апеляційної скарги про сплив позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що 21 травня 2013 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» надав кредит ОСОБА_1 в розмірі 15000,00 грн згідно з заявою №003-03887-210513. Кредитні кошти надано строком на 50 місяців.

Таким чином, строком виконання зобов`язання за договором є 21 липня 2017 року, трирічний строк позовної давності закінчувався 21 липня 2020 року.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 08 вересня 2023 року.

Відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, строк позовної давності для позивача було продовжено на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні на строк дії такого стану, отже доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності є необґрунтованими.

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині спору про стягнення заборгованості за комісією, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по комісії за обслуговування кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в розмір 2684,00 грн, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з відповідачки ОСОБА_1 на користь держави підлягає зміні у сумі стягнутого судового збору в розмірі 978,40 грн.

Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 4026,00 грн (а.с. 138), тому з позивача ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2558,40 грн.

Щодо заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вітько Євгеній Олександрович, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка висловлена в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає наступне.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених відповідачкою ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано:

договір про надання правничої (правової) допомоги від 01 квітня 2024 року, укладений між адвокатом Вітьком Є.О. та ОСОБА_1 , відповідно до п. 4.1. якого гонорар виконавця за даним договором складає 1500,00 грн за годину (а.с. 150-153);

акт №1 прийому передачі послуг за договором надання правничої допомоги від 01 квітня 2024 року, відповідно до якого адвокатом надано послугу зі складання апеляційної скарги загальною вартість 5000,00 грн (час 3 години 20 хвилин, ставка за 1 годину 1500,00 грн) (а.с. 154).

Виходячи з наведеного та з часткового задоволення вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вимоги заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, отже є обґрунтованими у розмірі 3177,35 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вітько Євгеній Олександрович, задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, в частині розподілу судових витрат зі сплати судового збору - змінити.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 978,40 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір , понесений в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2558,40 грн.

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вітько Євгеній Олександрович, про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3177,35 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: