ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9690/23 Номер провадження 22-ц/814/2571/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Пихтіної Ю.А. , представника третьої особи виконавчого комітету Полтавської міської ради - Вусика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 03 квітня 2024 року, постановлене суддею Савченко Л.І. (повний текст складено 12 квітня 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська обласна рада, виконавчий комітет Полтавської міської ради, про визнання недійсним публічного договору приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії,

в с т а н о в и в:

15.10.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсним публічний договір приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021, укладений між ним та ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

В обґрунтування вимог позову зазначає, що 16.01.2017 між ним, ОСОБА_1 , та ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» було укладено в письмовій формі договір за №2765ЛК, чинність якого відповідач підтвердив у своїх листах №Л-221 від 22.02.2023, №Л-358 від 28.03.2023, указавши, що за потреби, він може бути розірваний у судовому порядку.

У цей же час зі змісту листа ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» від 16.03.2023 №Л204 йому стало відомо про укладення публічного договору приєднання, оформленого в односторонньому порядку, який фактично виконується відповідачем із 01.12.2021.

Зазначає, що у відповідності до вимог ч.5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» така модель організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги, як колективний договір, у його будинку не оформлялася, отже і припинення договору за №2765ЛК не наставало.

Він, ОСОБА_1 , не звертався до відповідача з пропозицією укладання договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021та не акцептував його (не споживав, не сплачував, не підписував заяву-приєднання), а тому за відсутності волевиявлення на укладення такого договору у відповідності до вимог ч.ч.2,3 ст.203 ЦК України він є недійсним.

Вважає, що оформлення відповідачем одночасно двох договорів щодо одних і тих самих правовідносин є порушенням принципу верховенства права та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Тоді як умови зобов`язання за оскаржуваним договором не відповідають правовим актам, на підставі яких він укладений, та порушують вимоги законодавства України із захисту прав споживачів. Зокрема, надають право виконавцю послуг в односторонньому порядку змінювати умови договору, що є ознакою порушення принципу рівності сторін, а також містять істотні умови щодо застосування у розрахунках на теплову енергію двоставкового тарифу, що матиме наслідком надлишкове навантаження на споживача. Із підстав викладеного, просить захистити порушене право згідно заявлених позовних вимог.

18.12.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із уточненою позовною заявою, вказавши відповідачем 1: Кабінет Міністрів України, відповідачем 2: ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

За змістом уточненої позовної заяви позивач пов`язує підстави недійсності оскаржуваного договору із положеннями статті 203 ЦК України, наголошуючи, що укладення договору без волі власника свідчить про втручання у право власності. Він, як власник, забороняє без його волі здійснювати теплопостачання у будь-якому договірному чи бездоговірному порядку, а також укладати договори про здійснення дій відповідача по наданню послуг з постачання теплової енергії. Оскільки об`єктом його приватного права власності є квартира у багатоквартирному будинку та місця загального користування, вважає наявними підстави стверджувати, що в об`єкт його власності відбулося протиправне втручання. Також було порушено такі правові інститути як свобода договору та захист права споживача.

Ухвалами Октябрського районного суду м.Полтави від 27.02.2024 у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості представника позивача - ОСОБА_3 та в якості співвідповідача - Кабінету Міністрів України - відмовлено.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03.04.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська обласна рада, виконавчий комітет Полтавської міської ради, про визнання недійсним публічного договору приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оскаржуваного правочину, а також його невідповідності вимогам чинного законодавства України.

Не погодившись із указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати, ухваливши нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що є власником квартири в будинку, облаштованої горизонтальною системою опалення, яка передбачає технічну можливість не здійснювати постачання теплової енергії. У 2017 році він уклав із ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» письмовий договір №2765 ЛК на постачання теплової енергії, єдиний договір, який визнає дійсним. Проте у2021 році позивачем прийнято рішення опалювати свою квартиру електричними приладами, що не потребує дозволів АТ «Полтаваобленерго». Відтак, із 01.02.2021, він, позивач, перекривши вентиль, припинив споживання теплової енергії, що підтверджується показами індивідуального лічильника тепла, які є незмінними.

Наполягає на відсутності його волевиявлення на укладення публічного договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021, та потреби, як такої, у послугах ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», які він не замовляв та не отримував.

Звертає увагу апеляційного суду, що за правилами статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Тому до укладення договору послуга надаватися не може, а підставою виникнення обов`язку по оплаті за послугу є акцептування договору, в тому числі споживання послуги, яке він не здійснював. Тоді як для опалення своєї квартири використовує іншу комунальну послугу - з постачання та розподілу електричної енергії відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Наголошує, що не порушував прав інших власників, а також жодних правил і вимог, оскільки має право самостійно вирішувати питання щодо способу опалення своєї квартири.

Звертає увагу, що відповідач не підтвердив у суді факт постачання послуг, проте продовжує нараховувати йому обсяги споживання теплової енергії і дотепер за відсутності фактичного споживання послуги згідно показів індивідуального лічильника, який фіксує споживання теплової енергії в квартирі, що підтверджується актом звірки, який надається до апеляційної скарги. Усупереч викладеному, судом не розглядалося питання відсутності у виконавця належного розрахунку спожитих послуг згідно із Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіону №315 від 22.11.2018.

Вважає, що відповідач за відсутності договору та наявності заборгованості у споживача повинен був застосувати положення ч.4 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», припинивши надання послуг, натомість, продовжує безпідставно нараховувати йому в мі опалювальний сезон умовно-постійну частину двоставкового тарифу.

Повідомляє, що в ході судового розгляду цієї справи йому, позивачу, стало відомо про існування нового договору від 01.12.2023, наміру укладення якого він також не має. Тоді як відповідач, будучи монополістом, протиправно нав`язує йому непотрібні послуги, що є елементом примусу, докучання та неналежного впливу, істотно впливає на свободу вибору та підпадає під ознаки агресивної підприємницької практики.

Звертає увагу, що в мотивувальній частині рішення суд не зазначив аргументів і доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях та в залі судового засідання, а також не надав мотивованої оцінки вагомим аргументам позивача відповідно до положень п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України, а лише посилається на твердження позивача, що вважає очевидною ознакою необ`єктивності та упередженості суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25.07.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 13.08.2024.

12.08.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення- без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що 16.01.2017 між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір №2765 ЛК про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . За умов такого договору строк його дії вважається щороку продовженим, якщо до закінчення строку його дії однією зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Із 01.05.2019 введено у повному обсязі в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ, відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень якого, договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом 2-х місяців з дня набрання чинності рішенням КМУ про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг, тобто до 01.12.2021.

Станом на 01.12.2021 співвласники багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не повідомили ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про прийняття рішення про вибір моделі договірних відносин і не уклали з підприємством відповідний договір на послуги з постачання теплової енергії. Тому 01.12.2021 між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 набув чинності новий публічний договір приєднання на послугу з постачання теплової енергії. Останнім зобов`язання за таким договором не виконувалося належним чином, у зв`язку із чим рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18.10.2023, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05.02.2024 (справа №552/4238/23), стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за період із 01.02.2021 по 01.05.2023у розмірі 13 540,62 грн.

При цьому, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» при здійсненні господарської діяльності зобов`язане застосовувати тарифи, що встановлюються для підприємства лише уповноваженим на це органом, тобто застосовувати встановлений двоставковий тариф на послугу з постачання теплової енергії для всіх споживачів підприємства, у т.ч. споживачів м.Полтава.

Наголошує, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, що повністю відповідає типовому договору, є обов`язком споживача. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим, визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

У суді апеляційної інстанції позивач доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі, наполягаючи на її задоволенні.

Представник відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» проти задоволення апеляційної скарги заперечила, з підстав, раніше викладених нею у відзиві, просила залишити без змін рішення районного суду, як законне та обґрунтоване.

Представник третьої особи у суді апеляційної інстанції пояснив, що виконавчий комітет Полтавської міської ради не є учасником спірних правовідносин, а тому при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду.

Третя особа Полтавська обласна рада, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, що згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.01.2017 між Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 укладено договір №2765 ЛК про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.26-27 т.1/

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за №830 затверджено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Такий договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України (п.1 договору).

Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або веб-сайту виконавця (п.2 договору).

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку за надану послугу, факт отримання послуги (п.4 договору).

Перелік прав споживача регламентовано пунктом 40 типового договору, серед яких: споживач має право відключитися від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, що затверджений наказом Мінрегіону від 26.07.2019 №169; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодувати частину обсягу теплової енергії на задоволення потреб загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).

У разі відключення приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку цей договір не припиняє своєї дії./а.с.11-22 т.1/

06.08.2020 комерційним директором ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» затверджено Акт прийняття на абонентський облік вузла розподільного обліку теплової енергії №2569К після проведення повірки за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.25 т.1/

22.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» із заявою про розірвання (частково) договору №2765ЛК згідно з п.35 розділу «строк дії договору» - зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугами виконавця./а.с.31 т.1/

01.03.2023 представниками ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у присутності споживача ОСОБА_1 обстежено систему теплопостачання та вузол комерційного обліку теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , де встановлено тепловий лічильник; зафіксовано показання приладу на момент обстеження вузла обліку./а.с.24 т.1/

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» листом від 20.03.2023 №Л-221 повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення його звернення щодо розірвання договору про надання послуги з постачання теплової енергії та необхідності погашення існуючої заборгованості за послугу з постачання теплової енергії у розмірі 11939,13 грн./а.с.28-30 т.1/; листом від 26.04.2023 №Л-358 надано роз`яснення щодо запровадження двоставкових тарифів./а.с.32-33 т.1/

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18.10.2023 (справа №552/4238/23) позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги постачання теплової енергії з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 01.02.2021 по 01.05.2023 у сумі 13 540,62 грн.,судовий збір у розмірі 2 684,00 грн., а всього 16 224,62 грн./а.с.80-81 т.1/

При постановленні оскаржуваного рішення, районний суд виходив із того, що станом на 01.12.2021 співвласники багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не повідомили ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про прийняття рішення про вибір моделі договірних відносин і не уклали з підприємством відповідний договір на послуги з постачання теплової енергії.

Відтак, із 01.12.2021 між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 набув чинності новий публічний договір приєднання на послугу з постачання теплової енергії, відповідно до якого споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за ціною/тарифом встановленим відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування. При цьому, судом враховано, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом, як передбачено пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону.

Таким чином, до 01.12.2021 між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (виконавцем) та ОСОБА_1 (споживачем) діяв договір №2765-ЛК про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води від 16.01.2017, за умовами якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та підігріву води за адресою: АДРЕСА_1 , а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Із підстав викладеного, районний суд відхилив доводи позивача щодо регулювання одних і тих же правовідносин одночасно двома різними договорами є неспроможними.

Твердження позивача, що він не акцептував договір від 01.12.2021, тобто не споживав, не сплачував, не підписував заяву-приєднання, а отже не виявляв волі на його укладення, районний суд відхилив. Позивачем не спростовано факту надання відповідачем послуг з теплопостачання, які централізовано надаються до багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що, зокрема, установлено судовим рішенням у справі №552/4238/23.

Посилання позивача на невідповідність оскаржуваного правочину вимогам законодавства України, у тому числі, про захист прав споживачів, зокрема щодо застосування в розрахунках за теплову енергію двоставкового тарифу, що є несправедливими, суд першої інстанції відхилив. При цьому, суд указав, що обставини щодо правомірності застосування встановлених НКРЕКП двоставкових тарифів за послуги з теплопостачання були предметом розгляду у справі №552/4238/23 між цими ж сторонами, у межах якої апеляційним судом було враховано висновки Другого апеляційного адміністративного суду, сформовані у постанові від 19.12.2023, за змістом яких при нарахуванні тарифів за послуги з теплопостачання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» правомірно застосовувались встановлені НКРЕКП двоставкові тарифи як грошовий вираз двох частин тарифу - умовно-змінної та умовно-постійної складової., який покладений в основу нарахування заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію.

Указані обставини за правилами ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи. Тоді як набрання чинності індивідуальним договором про надання комунальної послуги від 01.12.2021, що є публічним договором приєднання, відбулося у відповідності до механізму визначеного Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та положень ЦК України. Порушень норм цивільного законодавства щодо принципу свободи договору судом першої інстанції не установлено. Тоді як твердження позивача про втручання відповідача у його право власності, оскільки він не укладав договору на здійснення дій щодо надання послуг з постачання теплової енергії, суд визнав помилковими та не підтвердженим жодними належними та допустимим доказами.

Відтак, не встановивши невідповідності змісту договору вимогам частин 1, 3 статті 203 ЦК України чи іншим актам законодавства, районний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують, зводяться до нерозуміння природи зобов`язання, загального цитування норм цивільного права та їх довільного тлумачення на власну користь. При цьому колегія суддів ураховує таке.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. До повноважень Кабінету Міністрів України належать: затвердження правил надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком; затвердження типових договорів про надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії, які набули чинності з 04.09.2019, відповідно до яких, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати. Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статті 14 Закону (пункт 13 Правил №830).

Відповідно до частин першої, другої статті 14 Закону №2189-VІІІ за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.

Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії).

Згідно із Законом №2189-VІІІ договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постанов Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022 та №1023.

Згідно з Правилами №830 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022:

- індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.

- індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку).

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

У разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.

Споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону №2189-VІІІ (у редакції змін внесених Законом №1060-ІХ) договори про надання комунальних послуг, укладені до введення його в дію, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Разом з тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2189-VIII передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто не пізніше 01.05.2020) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Водночас пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.

Наведені вище положення спеціального законодавства у сфері надання комунальних послуг свідчать про те, що законодавець унормував обов`язок підприємства теплопостачання з 01.05.2019 укладати договори на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за новими правилами, які в силу вимог Закону мали бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг та споживачами цих послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022, з урахуванням волевиявлення споживача щодо обрання моделі договірних відносин. Водночас, за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг, що мало місце у цій справі.

Зі справи, що переглядається, убачається, що відповідачем опубліковано на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та на власному офіційному веб-сайті (які знаходяться у вільному доступі в мережі Інтернет) індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води та встановивши обставини щодо відсутності рішення позивача про вибір моделі договірних відносин протягом 30-деного строку з моменту опублікування відповідно до вимог Закону №2189-VІІІ індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання. Отже, із 01.12.2021 договір за №2765ЛК від 16.01.2017 припинив свою дію у зв`язку з приєднанням позивача (споживача у розумінні Закону та Правил) до умов публічного договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021.

Установивши викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми, які регулюють спірні правовідносини. Дослідивши правові підстави, на які посилався позивач, набуття чинності з 01.12.2021 нового публічного договору приєднання на послуги постачання теплової енергії та відсутності доказів щодо вчинення позивачем дій, передбачених у пункті 42 Правил №830, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині недійсності такого правочину, колегія суддів ураховує наступне.

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Указаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано, належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання правочину недійсним матеріали справи не містять, а власна позиція позивача зводиться до нерозуміння природи зобов`язання, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.03.2021 №904/2073/19, не звільняє споживача послуг від його виконання.

Згідно положень частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України правочин між фізичною та юридичною особами належить вчиняти в письмовій формі, за виключення випадків, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як передбачено частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України.

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642-643 Цивільного кодексу України.

Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується в статті 3 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладення договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс разом з тим, визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно но частин 1-4 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернення. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії є публічним договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, та який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 цього закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Отже аналіз статті 627 ЦК України, якою закріплено принцип свободи договорудає підстави для висновку, що свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом та суттю договірних правовідносин. Тоді як автономія волі та приватний інтерес не можуть нівелювати інтереси інших осіб, зокрема решти співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Відтак, неспроможними є доводи апеляційної скарги, що відповідач за відсутності договору та наявності заборгованості у споживача повинен був застосувати положення ч.4 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», припинивши надання послуг, які централізовано надаються до багатоквартирного будинку.

У спірних правовідносинах за умовами діючого законодавства України укладення договору між постачальником теплової енергії та споживачем є їх обов`язком з метою врегулювання взаємних прав та обов`язків, забезпечення надійного та безперебійного постачання обсягів теплової енергії відповідно до погоджених умов та законодавства. Натомість, фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору), серед іншого, є отримання позивачем послуги з теплопостачання відповідачем, які централізовано надаються до багатоквартирного будинку, що встановлено, зокрема, судовим рішенням у справі №552/4238/23.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України указані обставини у даній справі не доказуються. Тоді як правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №442/3663/20 від 01.03.2023, яка за правилами частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для застосування.

Доводи апеляційної скарги позивача, що із 01.02.2021 він припинив споживання теплової енергії, що підтверджується незмінними показами індивідуального лічильника тепла в його квартирі, колегія суддів відхиляє, як такі, що не стосуються предмета спору. При цьому колегія суддів ураховує, що відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26.07.2019 №169, це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодувати частину обсягу теплової енергії на задоволення потреб загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). Отже, у разі відключення приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку такий договір не припиняє своєї дії.

При цьому у суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що комісією обласної ради ОСОБА_1 відмовлено у відключенні його від системи центрального опалення.

Твердження позивача, що поза увагою районного суду залишився той факт, що відповідач не підтвердив у суді факт постачання послуг, а також відсутність належного розрахунку спожитих послуг згідно із Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіону №315 від 22.11.2018, колегія судді відхиляє. Оскільки факт постачання послуг та належність розміру заборгованості за послуги теплопостачання становили предмет дослідження у справі №552/4238/23, у межах якої процесуальним обов`язком ОСОБА_1 було спростувати факт отримання ним послуг та належність виконання зобов`язання. Постановлене у вказаній справі судове рішення, а також постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023, якою визнано правомірним нарахування двоставкових тарифів за послуги з теплопостачання, як грошового виразу двох частин тарифу - умовно-змінної та умовно-постійної складової, покладених в основу нарахування заборгованості за спожиту теплову енергію, є преюдиційними у цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями позивача, які оцінці не підлягають. Підстав вважати оскаржуване рішення невмотивованим, як про те зазначає позивач у доводах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає, пов`язуючи таку позицію позивача із незгодою з висновками районного суду щодо оцінки його доводів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 03 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.10.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

О.В. Чумак