ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/5591/21 Номер провадження 22-ц/814/2825/24Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Кузнєцової О.Ю., Обідіної О.І., за участі секретаря Буйнової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Каленської Наталії Володимирівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41169,62 грн.

В обгрунтування позову вказувала, що згідно наказу від 21.05.2020 № 420-к вона була прийнята на роботу начальником технологічного бюро в обмотувально-торгівельний цех ДП «Електроважмаш» з 25.05.2020, наказом від 27.10.2020 № 1172-к звільнена з роботи за власним бажанням 27.10.2020 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Зазначала, що при звільненні відповідачем не були проведені остаточні розрахунки, а період затримки склав з 28.10.2020 по 23.03.2021.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українські енергетичні машини» про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Українські енергетичні машини" на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 1712 грн, понесені судові витрати в розмірі 37,68 грн, а всього 1749 грн 68 коп.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов слід задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно порядку ст. 117 КЗпП України, за весь період затримки розрахунку у розмірі 41169 грн.

Вказує, що стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 1712 грн. за затримку розрахунку не є пропорційним та принижує гідність робітника та невілює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволенні, а рішення районного суду без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з ДП «Завод «Електроважмаш» з 21.05.2020 року по 27.10.2020 року.

27.10.2020 року позивач була звільнена з ДП «Завод «Електроважмаш» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні не був проведений остаточний розрахунок, а також, підприємство на дату звільнення позивача мало заборгованість по заробітній платі, що складала загальну суму 38735,33 грн.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача 1712 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні районний суд виходив з фактичних обставин справи, розміру суми, яка не була своєчасно сплачена позивачу, враховуючи клопотання відповідача про зменшення суми середнього заробітку, а також фактичне припинення відповідачем господарської діяльності.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновок районного суду з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Згідно зстаттею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановленастаттею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України«Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995року №100(даліПорядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно довідки ДП «Завод «Електроважмаш» середньоденна заробітна плата позивача складає 407,62 грн. грн (а. с. 11).

24 липня 2020 року т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» було підписано наказ № 309 «Про встановленні неповного робочого тижня», а саме, з 01 жовтня 2020 року на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер.

Наказом ДП «Завод «Електроважмаш» від 21 жовтня 2020 року № 427 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 14, 15, 16, 17, 21, 22, 23, 24, у січні 2021 року 18,19,20,21,25,26,27,28. Таким чином, кількість робочих днів повинна розраховуватись за графіком роботи підприємства.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 становить 41169, грн, виходячи з такого розрахунку: 407,62 грн. середньоденна заробітна плата позивача * 101 робочих днів.

Разом з тим, представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру стягнення середнього заробітку до 1712 грн.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Колегія суддів звертає увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3Цивільного кодексуУкраїни (далі ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище Постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 Постанови).

У Постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст.117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 Постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по заробітній сплаті становила 38735,33 грн., яка сплачена відповідачем у повному обсязі 23.03.2021 року, тому з метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, враховуючи предмет позовних вимог суд дійшов висновку, що встановлені обставини справи в їх сукупності дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 до 9700 грн., що становить четверту частину від суми заборгованості.

З огляду на викладене, судова колегія вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу та змінити рішення суду, збільшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1712 грн. до 9700 грн.

Відповідно до частини першоїстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцятастатті 141 ЦПК України).

Позивач не звільненна від сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, та сплатила при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908 грн., а також сплачено при подачі апеляцйної скарги 1361 грн.

Враховуючи, що позов задоволено на 23% з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 521,87 грн.

Керуючись ст. ст.141,367, ч. 1 ст.369, п. 1 ч.1 ст.374, ст. ст.381,382,384,389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каленської Наталії Володимирівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 травня 2024 року задовольнити частково.

РішенняКиївського районного суду м. Полтави від 09 травня 2024 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, збільшившии суму середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнуту з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_3 з 1712 грн. до 9700 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 521, 87 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2024 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ О.І. Обідіна ______________О.Ю. Кузнєцова