ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3933/23 Номер провадження 22-ц/814/3134/24Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Фабро Євгенія Альбертовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 червня 2024 року, ухвалене суддею Шевською О.І., повний текст рішення складений дата не вказана

у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, -

В С Т А Н О В И В:

04.05.2023 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги теплопостачання (з урахуванням індексу інфляції та 3% річних) всього у розмірі 39 303,44 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що предметом діяльності ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Взаємовідносини ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 врегульовані договором від 21.01.2019. Предметом даного договору є надання послуг з централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , загальною опалювальною площею 34,3 кв.м. Відповідно до п.10 зазначеного договору споживач зобов`язувався оплачувати за спожиті послуги до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Розмір плати за надані послуги становить: за послугу централізованого опалення 1596,93 грн/Гкал. Протягом опалювального періоду, за послугу з централізованого постачання гарячої води 89,54 грн/куб.м. Відповідач порушила умови укладеного договору, обов`язок по оплаті спожитих послуг теплопостачання виконувала не належним чином. За період з 01.08.2017 по 01.12.2021 утворилася заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 31 999,26 грн. За період з 21.09.2017 по 01.02.2022 нараховано індекс інфляції в сумі 5 138,18 грн та 3% річних в сумі 2 166 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 39 303,44 грн.

Рішенням Октябрського районного суду Полтави від 19 червня 2024 року позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 39 303,44 грн з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Компенсовано Полтавському обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства «Полтаватеплоенерго» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 3 028 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, проплатами за період з 01.08.2017 по 01.12.2021 підтвердила визнання свого боргу перед ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України перериває перебіг строку позовної давності. Крім того, судом враховано, що перебіг позовної давності щодо позовних вимог підприємства продовжується на строк дії карантину, а тому заборгованість, до якої можливо застосувати строк позовної давності, відсутня. Таким чином, суд першої інстанції визнав, що позивач правомірно звернувся до суду про стягнення заборгованості, що утворилася у результаті невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за спожиті послуги теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 . Посилання відповідача на п.2ст. 258 ЦПК України, якою передбачена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), то ці доводи не прийнято до уваги судом першої інстанції, оскільки підприємством проводиться нарахування інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, а не штрафу та пені. Окрім того, доводи відповідача про неможливість стягнення боргу з 2017 у зв`язку з відсутністю договору та не доведення позивачем того, що відповідачу надавалися послуги взагалі, спростовується тим, що у період з 01.08.2017 по 01.12.2021 відповідачем неодноразово здійснювалися оплати, хоч і з порушенням строків розрахунків, що свідчить про визнання відповідачем вказаної заборгованості та, відповідно, отримання послуг від позивача. Таким чином, суд першої інстанції визнав обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги теплопостачання за період з 21.09.2017 по 01.02.2022 у розмірі 31 999,26 грн, нарахований індекс інфляції у розмірі 5 138,18 грн та 3 % річних у розмірі 2 166 грн, у зв`язку з чим загальна заборгованість склала 39 303,44 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Фабро Є.А., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано підтвердження того, що у період часу з 01.08.2017 по дату укладення договору 21.01.2019 позивачем надавалися послуги відповідачу та не надано будь-яких договорів, які б це підтверджували. Крім того, позивачем до позовної заяви долучено виписку із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідно до якої зазначено, що відомості щодо ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» внесені до реєстру 22.11.2022, тобто фактично ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» існує з 22.11.2022. Вважає, що суд першої інстанції фактично погодився, що договір про надання послуг з 01.08.2017 по 21.01.2019 відсутній, однак дійшов неправильного висновку, про те, що відсутність договору не є підставою для відмови у стягненні коштів. Також зазначає, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та не застосовано норму, передбачену ч.2 ст. 631 ЦК України, відповідно до якої договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до мотивувальної частини позовної заяви ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» зазначено, що з 01.08.2017 по 01.12.2021 за договором утворилася заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 31 999,26 грн. Як зазначає позивач, заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 31 999, 26 грн підтверджується розрахунком. Однак, відповідно до прохальної частини позовної заяви ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», останні просять стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за послуги з теплопостачання 39 303,44 грн., тобто, сума 39 303,44 грн не підтверджується навіть самим позивачем. Таким чином, позовна заява є необґрунтованою, у зв`язку з чим слід було відмовити позивачу у задоволені позовної заяви. Крім того, звертає увагу, що з 12.03.2020 до 30.06.2023 на усій території України було встановлено карантин. Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору від 21.01.2019. Згідно розділу форс-мажорні обставин договору зазначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх обов`язків у зв`язку із настанням таких обставин. Так, форс-мажорні обставини по договору від 21.01.2019 настали з 12.03.2020 та продовжуються до цього часу. Таким чином, стягнення сум боргу, інфляційних витрат, пені, штафів та інших неустойок згідно договору 21.01.2019 за період часу з 12.03.2020 по даний час є неправомірним у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022, оскільки відповідно до вказаної постанови зазначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. У постанові є чітка вказівка, що до припинення воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення, що позивач фактично порушив. Таким чином, Октябрським районним судом м. Полтави неправильно застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022. Позивачем була подана позовна заява за період, починаючи з 01.08.2017 на заборгованість, але на даний час строк позовної давності по вищезазначеному боргу минув, тому позивач міг у своїх позовних вимогах просити про стягнення, лише починаючи із 2020, та в рахунках вказувати лише заборгованість з 2020. Щодо стягнення індексу інфляції та 3% річних, то згідно ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки, (пені, штрафу). Таким чином, позовна заява ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» подана із пропуском строку позовної давності, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід було відмовити. Позивачем у судовому засіданні не підтверджено, що саме відповідач своїми діями, а саме проплатами підтвердила визнання свого боргу перед ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», тому положення ст. 264 ЦПК України не застосовуються.

У відзиві на апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у період з 01.08.2017 по 01.12.2021 надавало послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , але плата за послуги в повному обсязі не вносилася, існує заборгованість за вказаний період у розмірі 31 999,26 грн. При цьому, розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам (а.с. 6-7).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням змісту вказаної норми, судом першої інстанції встановлено, що боржнику ОСОБА_1 за період з 21.09.2017 по 01.02.2022 нарахований індекс інфляції в сумі 5 138,18 грн та 3 % річних в розмірі 2 166 грн, у зв`язку з чим загальна заборгованість склала 39 303,44 грн (а.с. 6 -7, 8-9).

Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив наступне.

Пунктом 18 договору врегульовано, що у платіжних документах споживач повинен обов`язково зазначити у призначенні платежу період, за який він проводить оплату. За наявності у споживача заборгованості за раніше отримані послуги теплопостачання, виконавець зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за послуги теплопостачання, спожитої в минулі періоди, незалежно від зазначеного у платіжному документі призначення платежу (а.с. 12).

Пунктом 20.13. договору споживач взяв на себе зобов`язання погасити заборгованість, що склалася станом на 01.01.2019 при 123 м.куб борг в сумі 9 926, 76 грн до 01.01.2020, проводячи оплату боргу щомісячно рівними частинами та включаючи поточні платежі.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у період з 01.08.2017 по 01.12.2021 відповідачем неодноразово здійснювались оплати, хоч і з порушенням строків розрахунків, що свідчить про визнання відповідачем вказаної заборгованості, а саме: за вересень 2017 підприємством нараховано за послугу з централізованого опалення 225, 82 грн, а відповідачем сплачено 264, 10 грн; за червень 2021 підприємством нараховано за послугу з централізованого опалення 290,11 грн, а відповідачем сплачено 300 грн; за серпень 2021 підприємством нараховано за послугу з централізованого опалення 333, 09 грн, а відповідачем сплачено 1000 грн; за жовтень 2021 підприємством нараховано за послугу з централізованого опалення 511, 82 грн, а відповідачем сплачено 800 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення, а саме з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» підлягає стягненню заборгованість за послуги теплопостачання за період з 21.09.2017 по 01.02.2022 у розмірі 31 999,26 грн, нарахований індекс інфляції в розмірі 5 138,18 грн та 3 % річних в розмірі 2 166 грн, а всього 39 303,44 грн.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64,68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно статті 162 ЖК України, передбачено обов`язок особи як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.

Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 260 цього Кодексу позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 Цивільного кодексу України.

Завдання цивільного судочинства, закріплені в статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, реалізуються як в наказному, так і в позовному провадженні.

Відповідно до частини 1статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 253 цього Кодексу передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID - 19), відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню та території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на території України був встановлений карантин.

Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021, №855 від 11.08.2021, №981 від 22.09.2021, № 630 від 27.05.2022.

Кабінет Міністрів України постановою від 27.05.2022 №630 вніс зміни, зокрема, до постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими передбачено продовження терміну дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 31.08.2022.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, частиною 2 якої передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Частиною 2 цієї постанови зазначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Законом №2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003, №40-44, ст. 356) пунктом 18 наступного змісту «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону того чи іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом.

Норма статті 625 ЦК України не втратила свою чинність, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, який починається з 24.02.2022 включно. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Апеляційний суду складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.08.2017 по 01.12.2021 в сумі 31 999,26 грн, нарахованого індексу інфляції в сумі 5 138,18 грн та 3% річних в сумі 2 166 грн за період з 21.09.2017 по 01.02.2022. Загальна сума заборгованості становить 39 303,44 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи спірний період, за який виникла заборгованість (з 01.08.2017 по 01.12.2021, виходячи зі змісту первісних позовних вимог), до спірних правовідносини підлягає застосуванню спеціальне законодавство, що регулює правовідносини у сфері надання послуг з теплопостачання, що діяло станом на час спірних правовідносин.

Таким законодавством є Житловий кодекс України, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (в редакції, яка втратила чинність 01.05.2019) та №2189-VIII (в новій редакції), а також Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМ України №630 від 21.07.2005, що діяли на час виникнення спірних правовідносин (втратили чинність на підставі постанови Кабінету міністрів України №85 від 02.02.2022).

Статтею 6 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (який втратив чинність 01.05.2019) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (який втратив чинність 01.05.2019) передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII (у чинній редакції) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII (у чинній редакції) плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил №630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Пунктом 18 Правил №630 передбачалося, що споживачі зобов`язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (який втратив чинність 01.05.2019) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Аналогічна норма міститься у п. 1 ч. 1 ст. 7 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII в чинній редакції.

Такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (який втратив чинність 01.05.2019) та пункт 5 частини другої статті 7 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII в новій редакції).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє позивача за первісним позовом обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки КА «ЖЕО №2» ПМР №1176 від 22.11.2012 (а.с. 5).

За адресою: АДРЕСА_1 , надаються послуги з теплопостачання, котрі врегульовано договором про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води від 21.06.2019, укладеного між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 (а.с. 12).

Як слідує із п.1 договору, виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та підігріву води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах , що передбачені договором.

Відповідно до п.10 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до п.18 договору, у платіжних документах споживач повинен обов`язково зазначити в призначенні платежу період, за який він проводить оплату. За наявності у споживача заборгованості за раніше отримані послуги теплопостачання, виконавець зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за послуги теплопостачання, спожитої в минулі періоди, незалежно від зазначеного у платіжному документі призначення платежу.

Згідно п.20.13. договору, споживач взяв на себе зобов`язання погасити заборгованість, що склалася станом на 01.01.2019 при 123 м.куб. борг в сумі 9 926,76 грн до 01.01.2020, проводячи оплату боргу щомісячно рівними частинами та включаючи поточні платежі.

Відповідно до п.35 договір укладається на 2 роки і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Відповідно до п.38 договору, з моменту підписання цього договору втрачає чинність договір від 16.12.2014.

Таким чином, за адресою: АДРЕСА_1 , надаються послуги з теплопостачання, котрі врегульовано договором, який укладений згідно вимог законодавства України та вказаний договір є чинним,через що відповідач зобов`язана виконувати договір про надання послуг з теплопостачання у відповідності до його умов та законодавства.

За період з 01.08.2017 по 01.12.2021 утворилася заборгованість у розмірі 31 999,26 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

За період з 21.09.2017 по 01.02.2022 нараховано індекс інфляції в сумі 5 138,18 грн та 3% річних в сумі 2 166 грн, що підтверджується відповідними розрахунками (а.с. 8-11).

Як слідує із розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 за період з 01.07.2017 по 01.12.2021 частково здійснювала оплату наданих послуг, а саме: вересень 2017 - 264,10 грн; жовтень 2017 56 грн; листопад 2017 282,88 грн; січень 2018 60 грн; травень 2018 120 грн; вересень 2018 250 грн; листопад 2018 20 грн; грудень 2018 200 грн; квітень 2019 200 грн; серпень 2020 63,10 грн; жовтень 2020 126,20 грн; листопад 2020 126,20 грн; грудень 2020 63,10 грн; лютий 2021 100 грн; березень 2021 200 грн; червень 2021 300 грн; серпень 2021 1000 грн; жовтень 2021 800 грн; листопад 2021 800 грн (а.с. 6-7).

Доводи апеляційної скарги щодо підстав надання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» послуг у період часу з 01.08.2017 по дату укладення договору від 21.01.2019, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як слідує із договору від 21.01.2019, до його укладення між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_1 діяв договір від 16.12.2014, який втратив чинність у день підписання договору від 21.01.2019 (п.38 договору).

Доводи апеляційної скарги про те, що відомості щодо ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 22.11.2022, тобто фактично ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» існує з 22.11.2022, то ці доводи є безпідставними, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», , зареєстровано 05.10.1994.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди із сумою боргу за послуги теплопостачання, то ці доводи не заслуговують на увагу та спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи. При цьому, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що сума заборгованості у розмірі 39 303,44 грн правильно обрахована підприємством та складається з: 31 999,26 грн сума основної заборгованості, 5 138,18 грн індекс інфляції; 2 166 грн 3% річних.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне стягнення судом 3% річних за статтею 625 ЦК України, т.я. на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із попередженням корона вірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафі, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за ЖКП, то такі доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4590/19 від 07.04.2020 вказала, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, як помилково вважає відповідач, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі №577/5360/15-ц).

Суми, нараховані за статтею 625 ЦК України, не є неустойкою (штрафом чи пенею), а мають компенсаційний характер.

Таким чином, оскільки інфляційні витрати та відсотки річних, передбачені статтею 625 ЦК України, мають особливий компенсаційний характер для стягувача, не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, і не є санкціями, доводи апеляційної скарги щодо порушень вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022, то апеляційний суд у складі колегії суддів відхиляє їх, з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Частиною 2 цієї постанови зазначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Законом №2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003, №40-44, ст. 356) пунктом 18 наступного змісту «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону того чи іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом.

Стаття 625 ЦК України не втратила свою чинність, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, який починається з 24.02.2022 включно. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Таким чином, позивачем правомірно здійснено нарахування індексу інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, які носять компенсаційний характер для стягувача та не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, то апеляційний суд у складі колегії суддів їх відхиляє, виходячи з наступного.

Статями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. (ч. 2 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. (ч. 3ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.5 ст. 267 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 5ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Між тим, у постанові від 07.07.2020 при розгляді справи №712/8916/17, провадження №14-448цс19 Великою Палатою Верховного Суду наведено такий правовий висновок, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20, ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, у первинній редакції, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017, №633, чинної з 30.08.2017, якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Відповідно до ч. 1ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що у спірний період ОСОБА_1 проводилися часткові оплати: вересень 2017 - 264,10 грн; жовтень 2017 56 грн; листопад 2017 282,88 грн; січень 2018 60 грн; травень 2018 120 грн; вересень 2018 250 грн; листопад 2018 20 грн; грудень 2018 200 грн; квітень 2019 200 грн; серпень 2020 63,10 грн; жовтень 2020 126,20 грн; листопад 2020 126,20 грн; грудень 2020 63,10 грн; лютий 2021 100 грн; березень 2021 200 грн; червень 2021 300 грн; серпень 2021 1000 грн; жовтень 2021 800 грн; листопад 2021 800 грн (а.с. 6-7).

Внесення часткових оплат на погашення заборгованості у спірний період (01.08.2017-01.12.2021) свідчить про переривання строку позовної давності, тому позов подано в межах, передбаченого законом,строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Фабро Євгенія Альбертовича - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов