№ 317/7279/23
№/п 2/317/295/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Ачкасова О.М.

при секретарі Фененко М.Р.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Куща Є.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя у спрощеному позовному провадженні справу за позовом Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_2 про стягнення суми надміру виплаченої пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми надмірно виплаченої пенсії, посилаючись на те, що відповідач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пільгову пенсію за віком, відповідно до абзацу 1 статті 56 Закону України 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: які працювали у зоні відчуження з моменті аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. не менше 5 календарних днів. У 2018 році було виявлено, що відповідач станом на 01.01.1993 року не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, тому права на пенсію, відповідно до Закону зі зниженням пенсійного віку відсутні. На підставі вищезазначеного, у відповідача за період з 22.03.2016 р. по 13.03.2017 р. утворилася переплата в сумі 20691,18 грн. Для вирішення питання щодо отримання залишку переплати відповідачу направлялись листи-запрошення, пропонувалось повернути залишок переплати шляхом її повернення на рахунок управління. В грудні 2021 р. відповідачем переплату в сумі 560,30 грн. було утримано продовж січня 2022 р., але згідно заяви пенсіонера від 06.01.2022 утримання переплати було припинено, залишок якої станом на 01.02.2022 склав 20130,88 грн. На теперішній час, після лютого 2022 року зайво виплачені кошти до Головного управління Пенсійного фонду України більше не надходили, у зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Зазначив,що у 2018 році була перевірка УПФУ і було встановлено, що ОСОБА_2 не мав права на пільгову пенсію як Чорнобилець. У 2018 році була припинена виплата пенсії. Просив в прохальній частині позовної заяви врахувати період з 22.03.2016 р. по 13.03.2017 р., з якого настала переплата пенсії та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача не надав рішення, з яких підстав була припинена виплата пенсії ОСОБА_2 по статусу ЧАЕС і не зміг пояснити це у судовому засіданні.

Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні пояснив, що позивачем пропущений строк для подачі позову (з 2018 р.), крім того, зазначив, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 2013 р. було встановлено факт проживання відповідача у Чорнобильській зоні, вважав позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, раніше надавав відзив на позов, у якому спростовує викладені у позові позивачем обставини у справі, надав заяву про застосування строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи,заслухавши пояснення представників сторін у справі, проаналізувавши всі докази, суд вважає що позов не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28.10.2013 р. було встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, а саме в селі Білокоровичі, Олевського району, Житомирської області, у період з жовтня 1986 року по 14 березня 1990 року.

Згідно ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 02.06.2014 р. УПФУ у Запорізькому районі Запорізької області було відмовлено у роз`ясненні рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28.10.2013 р. про встановлення факту проживання в зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення.

З листа Управління обслуговування громадян №12 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 29.11.2021 р., вбачається, що відповідачу був направлений лист, в якому зазначено, що ОСОБА_2 не мав право на призначену пенсію за віком як потерпілому внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажі, у зв`язку із чим, за період виплати пенсії з 22.03.2016 р. по 14.03.2017 р. у відповідача виникла переплата пенсії у сумі 20691,18 грн. та було запропоновано повернути кошти добровільно.

З заяви про виплату пенсії №882/3344 від 10.12.2021 р. Запорізького приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, вбачається, що Запорізьким приміським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України було прийнято рішення утримувати з ОСОБА_2 переплату у розмірі 20%.

Згідно заяви 13/49 від 06.01.2022 р., наданої відповідачем позивачеві, відповідач ОСОБА_2 відмовився від незаконного утримання пенсії, що також підтверджується розпискою-повідомленням від 06.01.2022 р.

З довідки від 17.11.2022 р., виданої ОСОБА_2 , Управлінням ПФУ ГУ ПФУ в Запорізькій області, вбачається, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ ГУ ПФУ в Запорізькій області (Запорізьке) і отримує пенсію за віком по статусу ЧАЕС з квітня 2016 р. по березень 2017 р., сума переплати за період з 22.03.2016 р. по 13.03.2017 р. складає 20691,18 грн.

Відповідно до абз. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Підпунктом 4 пункту 2 абзацу 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку складає 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (* початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період).

Саме на цій підставі відповідачу була нарахована та виплачувалась пенсія, як стверджує представник позивача та про що вказано у позовній заяві.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695 (далі - Порядок), визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення.

Відповідно до п. 3 Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав. В усіх випадках звернення стягнень на пенсію за пенсіонером зберігається не менш як 50 процентів належної пенсії. У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.

Таким чином, повернення коштів, відповідно до Порядку, проводиться згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї, тощо.

Зі змісту зазначених норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку вбачається, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, а саме: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, виходячи з викладених норм, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 02 липня 2014 року у справі 6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі 6-151цс13.

Відповідач, при звернення до Пенсійного фонду України для призначення пенсії, надав документи, відповідно до вимог та переліку, які були визначені Пенсійним фондом України.

Факту надання відповідачем Пенсійному фонду України недостовірних документів або недостовірної інформації судом не встановлено, позивачем не доведено.

Так, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що переплата пенсії утворилась внаслідок неправомірних дій відповідача.

Позивачем не доведено недобросовісності з боку відповідача, яка б полягала у зловживанні з боку відповідача або наданні недостовірних відомостей, у тому числі про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи і т.д.

В українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». Однак в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Допущена позивачем помилка щодо віднесення відповідача до осіб, потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС та відповідно визнання за ОСОБА_2 права на отримання пенсії за віком при повному стажі при формуванні даних для призначення пенсії не може бути віднесена до рахункової помилки.

Отже, за відсутності рахункової помилки та зловживань з боку відповідача, стягнення надміру виплачених сум невірно нарахованої пенсії не допускається.

Так, під час розгляду вказаної справи судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_2 отриманих грошових коштів, які є пенсійною виплатою, а також наявності рахункової помилки, а отже суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1215 ЦК України та дійшов до висновку про те, що вказані грошові кошти не підлягають поверненню з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України.

Зокрема, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.10.2013 р. було встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, а саме в селі Білокоровичі, Олевського району, Житомирської області, у період з жовтня 1986 року по 14 березня 1990 року, що не було взято до уваги позивачем. Зазначене рішення не було скасовано, суду не надано доказів щодо підставі припинення виплати пенсії ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, суд встановив необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Зокрема, враховуючи, що вимоги позивача охоплюють період з 22.03.2016 р. по 13.03.2017 р., а сам позивач стверджує, про ситуацію дізнався у 2018 році, то пройшли строки позовної давності, передбачені ст.257 ЦК України, оскільки до суду з позовом звернувся у грудні 2023 року.

Отже, сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави, що також викладено у Постанові Верховного Суду від 03.02.2022 № 758/10335/16-ц, тому суд відмовляє у задоволенні позову, не застосовуючи позовну давність.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 1166, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 81-82, 89, 141, 258-259, 263-266, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_2 про стягнення суми надміру виплаченої пенсії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 19.11.2024 року.

Суддя: О.М. Ачкасов