ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7650/24 Справа № 207/692/24 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Бажана Владислава Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до житлового приміщення.

В обґрунтування позову посилався на те, що він в 2017 році познайомився із ОСОБА_1 , та вирішив переїхати із міста Нікополь до міста Кам`янського Дніпропетровської області, щоб проживати спільно із нею. Для цього вони спільно із ОСОБА_1 , 17 жовтня 2017 року, придбали у місті Кам`янське квартиру АДРЕСА_1 , де право власності було зареєстровано на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 , а на іншу 1/2 частину квартири за ним. Придбавши власну нерухомість, вони разом із ОСОБА_1 стали спільно проживати у даній квартирі як чоловік і дружина. 28 вересня 2019 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього із відповідачкою у шлюбі народилася дитина донька ОСОБА_3 . Через деякий час їх подружні стосунки із відповідачкою погіршилися, і рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року шлюб із відповідачкою було розірвано.

За добровільною згодою відповідачки, вони вирішили, що позивач залишає їй із донькою свою частину квартири, а вона, в свою чергу, не буде претендувати на аліменти. Покинувши своє житло за адресою АДРЕСА_2 , позивач спочатку жив деякий час в готелі, а потім винаймав окремо житло для себе, де в подальшому був зареєстрований, як внутрішньо переміщена особа, та сплачував орендну плату за квартиру, а відповідачка разом із донькою залишилися проживати в квартирі, яку вони спільно придбали. Однак, восени 2023 року за місцем його тимчасової роботи завітали поліцейські та повідомили, що йому необхідно з`явитися до юстиції, оскільки він має досить велику заборгованість зі сплати аліментів на дитину та колишню дружину ОСОБА_1 , таким чином він дізнався, що відповідачка все ж таки звернулася до суду за стягненням аліментів, як на неї до досягнення дитиною трьох річного віку, так і на доньку. Він сплатив всю наявну заборгованість зі сплати аліментів, і став щомісячно сплачувати аліменти на користь відповідачки і дитини. Наразі, він має значні матеріальні витрати, оскільки вимушений щомісячно сплачувати аліменти і на утримання доньки, і на утримання відповідачки, також вимушений винаймати для себе окреме житло та сплачувати орендну плату і комунальні платежі за орендоване житло, також на квартиру, яка знаходиться і у його співвласності, на нього комунальні підприємства звертають свої боргові вимоги, і оскільки він не має такої фінансової можливості, вирішив повернутися проживати до своєї власної квартири, яку придбавав разом із ОСОБА_1 в 2017 році, і власником якої являється по сьогоднішній день. Прийшовши до своєї квартири за адресою: АДРЕСА_2 він з`ясував, що відповідачка змінила замки на вхідних дверях до квартири, та замки на вхідних дверях в тамбур, який є спільним разом ще із однією квартирою, в якій тривалий час ніхто не проживає. Зателефонувавши до відповідачки для того, щоб остання дала йому ключі від вхідних дверей, так як він має наміри проживати у своїй квартирі і не має фінансової можливості більше винаймати житло, остання не захотіла з ним спілкуватися.

Він неодноразово звертався до поліції з приводу того, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні його ж власністю, не дає можливість забрати усі свої речі та документи, внаслідок чого він не може офіційно влаштуватися на роботу, не дає бачитися з донькою, на що поліцейськими було повідомлено, що цей конфлікт має цивільно-правовий характер і він повинен звертатися до суду щодо вселення у квартиру.

На сьогоднішній день, він, як співвласник майна, не має фактичного доступу до квартири АДРЕСА_1 через те, що відповідачка змінила замки на вхідних дверях квартири та вхідних дверях спільного тамбуру, а він, не маючи ключів, не може потрапити всередину квартири. Позивач бажає проживати в квартирі, яка належить йому на праві спільної часткової власності, на рівних правах із відповідачкою. Іншого житла він не має, та не має фінансової можливості і далі винаймати для себе орендоване житло, в той час як квартира, в якій проживає відповідачка із їх донькою, є просторою, має три кімнати, а отже наявна можливість для спільного проживання, з окремими для кожного кімнатами. Тому просив суд ухвалити рішення, яким вселити його в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні житловою площею даної квартири та передати йому ключі від вхідних дверей квартири та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року позовні вимоги задоволено. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловою площею квартири АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі в сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Бажан В.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних домовленостей між позивачем та відповідачкою не було. 24 серпня 2022 року позивач без жодних пояснень зібрав речі та пішов з сім`ї, покинувши відповідачку з донькою. Вказував, що замки на дверях відповідачка змінила через те, що позивач неодноразово приходив до квартири в нетверезому стані та лякав відповідачку з дочкою. Зазначав, що позивач зловживає спиртними напоями, використовує методи психологічного насилля відносно відповідачки, а тому у разі його повернення до квартири, він зробить проживання відповідачки та майже дворічної дочки неможливим разом з ним в одній квартирі.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 спільно з відповідачкою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2651, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій право власності було зареєстровано на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 , а на іншу 1/2 частину квартири- за ОСОБА_2

28 вересня 2019 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб.

Від шлюбних відносин у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року шлюб було розірвано.

З 30 серпня 2022 року ОСОБА_2 орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де в подальшому був зареєстрований, як внутрішньо переміщена особа, та сплачував орендну плату за орендовану квартиру, що підтверджується Договорами оренди від 30 серпня 2022 року та від 01 січня 2023 року, витягом по оренді квартири та комунальним платежам за адресою: АДРЕСА_3 та довідкою від 21 жовтня 2022 року № 1206- Департаменту соціальної політики Кам`янської міської ради про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи.

З заяв ОСОБА_2 на ім`я начальника Кам`янського РУП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області від 03 жовтня 2023 року, 18 жовтня 2023 року, 26 жовтня 2023 року, вбачається, що позивач звертався до поліції з приводу того, що не може потрапити до квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві спільної часткової власності через те, що ОСОБА_1 змінила замки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником 1/2 частини квартири на підставі договору купівлі-продажу,і діями відповідачки порушується його право власності на володіння 1/2 часткою квартири, яка належить позивачу на праві власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 380 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 391 ЦК України визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права з негаторним позовом.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2651, позивач ОСОБА_2 спільно з відповідачкою ОСОБА_1 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 , а на іншу 1/2 частину квартири - за ОСОБА_2 .

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно встановлено перешкоджання відповідачкою, як одним із співвласників спірної квартири, користуватися цією квартирою позивачеві, як іншому співвласникові, що безумовно порушує приведені норми і тягне за собою необхідність судового захисту прав позивача, тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача є доведеними та обґрунтованими.

Позивач наголошує на тому, що він має намір проживати у спірній квартирі та оскільки він є власником 1/2 частини цієї квартири його права не можуть бути обмежені

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що 24 серпня 2022 року позивач без жодних пояснень зібрав речі та пішов з сім`ї, покинувши відповідачку з донькою не можуть слугувати підставою для скасування рішення та відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач зловживає спиртними напоями, використовує методи психологічного насилля відносно відповідачки відхиляються, оскільки доказів цьому не надано.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бажана Владислава Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида