справа № 758/3440/24 головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання кредиту від 31 жовтня 2018 року № 501081414 у розмірі 68 154,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір про надання кредиту. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, передбачених умовами кредитного договору. Відповідачем умови договору не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року позов ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 рокузаяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує про те, що ніякого кредитного договору № 501081414 від 31 жовтня 2018 року з позивачем вона не підписувала та не укладала, а також не отримувала кредитних коштів. В доданих до позову документах не має жодного документу, який би підтверджував укладання кредитного договору № 501081414 від 31 жовтня 2018 року з позивачем та факт надання їй кредитних коштів. Також відповідач зазначає, що вона не отримувала кредитні кошти від фінансової компанії по зазначеному вище кредитному договору № 501081414 від 31 жовтня 2018 року ні з каси, ні на свій поточний рахунок. Іншого способу, відповідно до постанови НБУ № 174 від 01.06.2011 року, надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. В доданих до позову документах не має жодного документу, який би підтверджував укладання зазначеного вище договору позики з відповідачем та факту надання відповідачу кредитних коштів (жодного первинного бухгалтерського документу про отримання кредитних коштів) матеріали справи не містять. В матеріалах справи є незрозумілого походження копія витягу з реєстру банків та копія довідки про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи, які за своїм змістом не є первинними бухгалтерськими документами, створеними безпосередньо під час банківської операції по перерахуванню коштів. Адже первинними бухгалтерськими документами, які можуть підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи можуть бути меморіальний ордер або квитанція встановленого зразку із зазначенням обов`язкових банківських реквізитів. Крім того, вказує на те, що у позивача вже давно сплив строк позовної давності по стягненню грошових коштів за кредитним договором № 501081414 від 31 жовтня 2018 року з будь-якої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 31 жовтня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 501081414, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредит у сумі 50 000,00 грн., строком на 48 місяців, з відсотковою ставкою 35.00%.

Договір підписано відповідачем у електронній формі.

20 вересня 2021 року між АТ «Альфа- Банк» та ТОВ «ФК Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором №501081414 від 31 жовтня 2018 року.

Відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, заборгованість відповідача станом на 20 вересня 2021 становить 68 154,74 грн., з яких: 38 738,43 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 33 154,74 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконала, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 31 жовтня 2018 року року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501081414, відповідно до якої відповідач пропонує банку під час користування кредитом надати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування в порядку та надати їй кредит готівкою у розмірі 50 000,00 грн.; процентна ставка за користування кредитом - 35,00 % річних; тип ставки - фіксована строк кредитування 48 місяців (а. с. 5).

У пункті 3 оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту №501081414 погоджено, що кредит надається для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк».

Як вбачається з додатку №1 до Угоди про надання кредиту №501081414 сторони власноруч погодили детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної процентної ставки, період платежів.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 31 жовтня 2018 року по 20 вересня 2021 року, що свідчить про рух коштів за рахунком НОМЕР_2 , що є належним доказом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Отже, доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в матеріалах справи доказів про укладання кредитного договору та надання відповідачу кредитних коштів є безпідставними.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

20 вересня 2021 року між АТ «Альфа- Банк» та ТОВ «ФК Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №3, у відповідності до умов якого «АТ «Альфа- Банк» передав (відступив) ТОВ «ФК Еліт Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК Еліт Фінанс»прийняв належні АТ «Альфа- Банк» права вимоги до боржників, вказані у Додатку № 1-1 до договору факторингу.

Згідно п. 2.2 договору факторингу, визначено право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту.

Відповідно до витягу з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, ТОВ «ФК Еліт Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №501081414 від 31 жовтня 2018 року в сумі 68 154,74 грн., з яких: 38 738,43 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 33 154,74 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Такі ж відомості стосовно розміру заборгованості за кредитним договором №501081414 від 31 жовтня 2018 року містяться у наданому позивачем розрахунку заборгованості за договором та виписках по особовому рахунку.

Факт виконання умов договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 20 вересня 2021 року (який клієнт передав фактору на компакт-диску за умовою п.2 Акту) та платіжним дорученням №559 від 20 вересня 2021 року на суму 12 844 800,00 грн.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Позивачем на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором надано до суду розрахунок заборгованості, згідно якого за відповідачем станом на 20 вересня 2021 року обліковується заборгованість в розмірі 68 154,74 грн., а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 38 738,43 грн., відсотки за користування кредитом в розмірі 33 154,74 грн. (а. с. 44).

З наявного розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник вносила кошти на виконання умов договору, чим підтвердила отримання нею кредитних коштів.

Вказана обставина підтверджується випискою по рахунку, наданою позивачем разом з позовною заявою.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Це відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено позовні вимоги згідно розрахунку заборгованості станом на 20 вересня 2021 року, тобто на день набуття позивачем права вимоги за кредитним договором між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 в розмірі 68 154,74 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, однак суд першої інстанції помилково не застосував строк позовної давності, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02 квітня 2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Строк дії карантину неодноразово продовжувався.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 року), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду укладення сторонами кредитного договору 31 жовтня 2018 року, до 02 квітня 2020 року строк позовної давності не закінчився, і був продовжений у відповідності до вимог Закону № 540-IX. Відтак позивачем не пропущено строк позовної давності, що дає суду апеляційної інстанції підстави відхилити доводи відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, вірно застосовані норми матеріального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою до обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.