Справа № 459/3041/23 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/469/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2023 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з нього на користь позивача 187 490 грн 84 коп. майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судовий збір, витрати на правничу допомогу та витрати за послуги на проведення звіту.

Позов мотивовано тим, що 31 березня 2021 року в м. Червонограді Львівської області, по вул. Довбуша-Стрілецька, за участю транспортного засобу Mercedes Benz з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl, з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 сталась ДТП. Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 27 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн. Згідно звіту про оцінку автомобіля № 2867/21 вартість відновлювального ремонту автомобіля Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl з номерним знаком НОМЕР_2 становить 187 490 грн 84 коп. 19 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ СК «Скарбниця» було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності наземного транспортного засобу АР/48І0006 від 19 жовтня 2020 (далі - Договір) за яким було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 ОСОБА_3 в січні 2022 року звернулась до АТ СК «Скарбниця» про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, внаслідок страхового випадку, що стався у м.Червонограді Львівської області. Листом від 16 травня 2022 року № 66 страховик повідомив її про відмову у виплаті страхового відшкодування. Підставою відмови у виплаті страхового відшкодування стало те, що страховик вважає, що страхувальником ОСОБА_1 умисно вчинено ДТП, а тому вони відмовили у виплаті страхового відшкодування. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 листопада 2022 року позов ОСОБА_3 до ПрАТ АСК «Скарбниця» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено, однак постановою Львівського апеляційного суду від 05 червня 2023 року таке рішення скасовано з ухваленням нового, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував, тим, що ОСОБА_1 умисно вчинив ДТП, а тому страховик не може нести цивільно-правову відповідальність, і таке відшкодування може бути вчинено безпосередньо за рахунок винуватця ДТП. Ствердила, що відповідач зобов`язаний виплатити відшкодування їй, оскільки обставини ДТП встановлені, і така відбулась саме з вини відповідача.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 187 490 грн 84 коп. заподіяної майнової шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 3 500 грн 00 коп. витрат на проведення оцінки пошкоджень автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 874 грн 92 коп. понесених судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в лютому 2024 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що пошкоджений автомобіль, яким керувала позивачка в момент ДТП є спільним майном сторін у справі (як колишнього подружжя) і такий є предметом поділу у справі про поділ майна (справа № 459/1418/21), в межах якої саме ОСОБА_3 просила суд врахувати вартість відновлювального ремонту автомобілі, заявленого до стягнення у справі, що переглядається, при поділі майна подружжя. ОСОБА_3 не заперечує, що пошкоджений в ДТП автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Оскільки пошкоджений автомобіль перебуває у спільній власності сторін у справі, при цьому в режимі сумісної, а не часткової власності, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки заподіяної шкоди. Тобто, відповідач не може нести цивільну відповідальність перед позивачкою за пошкодження належного йому ж майна.

В лютому 2024 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому міститься прохання в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Аналіз змісту позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, у поєднанні зі встановленими судом першої інстанції обставинами, свідчить, що сторонами не оспорюються обставини щодо ДТП, яка мала місце 31 березня 2021 року за участю автомобілів Mercedes Benz та Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl під керуванням сторін у справі, винуватості у її вчиненні саме ОСОБА_1 , пошкодження автомобіля Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl, розміру заподіяних збитків, внаслідок його пошкодження, а також щодо відмови страховика ОСОБА_1 здійснити позивачці виплату страхового відшкодування у зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП).

Також з цих документів убачається, що автомобіль Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl є предметом поділу у справі № 459/1418/21 про поділ майна подружжя, розгляд якої судом першої інстанції на даний час не завершений.

Також сторонами не заперечується, що автомобіль Універсал-В, Nissan Х-Тгаіl придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, зареєстрований на ім`я позивачки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша третя статті 368 ЦК України).

Згідно зі частиною першою статті 369 ЦК України) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) та від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).

Відповідно до частини першої та третьої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Тлумачення наведених вище норм права у їх сукупності, з урахуванням критерію розумності, дозволяє стверджувати, що цивільне законодавство з метою захисту інтересів одного із співвласників у праві спільної сумісної власності не виключає можливості його звернення до суду з позовом до іншого співвласника, у разі заподіяння останнім шкоди об`єкту такої власності. При цього відшкодування заподіяної шкоди має відбуватись в повному обсязі, не залежно від частки заподіювача шкоди у праві спільної власності.

У справі, що переглядається встановлено, що пошкоджене майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, яке пошкоджено внаслідок винних дій одного із співвласників.

Встановивши такі обставини, при відсутності заперечення відповідача щодо вартості пошкоджень, суд першої інстанції дійшов в цілому вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на приписи статей 57 та 70 СК України, колегія суддів враховує, що присуджене судом відшкодування не є особистою власністю позивача, а його розмір повинен враховуватися під час розгляду справи про поділ майна подружжя.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскілки такі, на думку колегії суддів, ґрунтуються на невірному тлумаченні особою, яка її подала, норм матеріального права, яким врегульовані спірні відносини.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич