Ухвала

26 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 461/4092/23

провадження № 61-15388ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 вересня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2021 року ОСОБА_1 на адресу Генерального прокурора направив заяву про кримінальне правопорушення. 22 червня 2021 року з Офісу Генерального прокурора позивач отримав листа за вих. №31/3/1 - 40412-21 від 14 червня 2021 року про те, що його заяву надіслано для розгляду прокурору Львівської області. Листом від 26 червня 2021 року позивачу повідомлено, що прокуратурою Львівської області розглянуто вказане звернення ОСОБА_1 та скеровано його до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Львові. Зазначені обставини та нормативні документи стверджують, що дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 червня 2020 року є незаконними.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача його користь кошти в сумі 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб (службових осіб) Львівської обласної прокуратури через невнесення відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 червня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що спричинило приниження його честі, гідності, ділової репутації.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що:

позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди посадовими (службовими особами) Львівської обласної прокуратури, наявності причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, згідно його доводів, яких він зазнав, а також розміру завданої йому моральної шкоди.

Не погоджуючись із оскарженими судовими рішеннями, ОСОБА_1 декілька разів подавав касаційні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року ухвалено вважати неподаною та повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків скарги щодо подання уточненої касаційної скарги з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2024 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року повернуто у зв`язку тим, що з у касаційній скарзі не викладені передбачені ЦПК України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 ухвалено вважати неподаною та повернуто, оскільки заявником не виконано вимоги ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху.

14 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 вересня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що підставою касаційного оскарження судового рішення є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права (статті 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України) у подібних правовідносинах, що підтверджується постановою апеляційного суду, у якій відсутні посилання на висновки щодо застосування цих норм права у даних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц, провадження № 12-13гс22).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Зазначення у касаційній скарзі про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 вересня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат