"26" листопада 2024 р.
Справа № 642/533/24
Провадження № 2/642/520/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Вікторова В.В.,

за участю секретаря Шнайдер Д.С.,

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Смаль В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 , право власності на частину частки в розмірі у об`єкті житлової нерухомості яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 21.02.1992 року по 03.06.2005 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу 10.07.1997 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного за попередньою згодою позивача, відповідач придбав частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач та позивач разом з дітьми були зареєстровані у зазначеному житловому будинку та проживали там однією сім`єю до лютого 2021 року. В зв`язку з військовою агресією рф позивач разом з донькою виїхали до Швейцарії, отримавши там тимчасовий прихисток. У жовтні поточного року позивачу стало відомо про порушення свого права власності зняття її разом з дітьми з реєстрації із житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач вважає частину зазначеного будинку спільним майном подружжя. При цьому, між сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу майна, тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

04.03.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він вважає позов необґрунтованим та недоведеним, та просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що позовні вимоги сформульовані не послідовно та не логічно, не зрозуміло на частину в якій саме частці просить визнати право власності позивач. Відповідач не заперечує факту перебуває у шлюбі з позивачем в період з 21.02.1992 року, який було розірвано 11 квітня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу, які було додано позивачем до позову. Відповідач заперечує проти визнання права власності за позивачем на 1/2 частки в частині домоволодіння, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1997 року. Вважає, що частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки куплена ним за кошти, які були ним отримані від його матері ОСОБА_6 , яка саме перед придбанням ним частини вказаного домоволодіння, продала належну їй частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Саме ці кошти були вкладені відповідачем у придбання частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Крім того відповідач вказує, зо з часу придбання частини домоволодіння минуло 27 років, а з часу розірвання шлюбу з позивачем минуло 18 років. Вважає цю обставину достатньою для застосування позовної давності. Посилаючись при цьому на ст.ст. 257, 361 ЦК України, якими встановлено позовну давність у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також посилається на ч. 2 ст. 72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Просить застосувати позовну давності до вимог позивача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

29.02.2024 року від представника позивача адвоката Смаль В.В. надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.02.2024 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача адвоката Смаль В.В. про забезпечення позову.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Зазначив, що доводи викладені у відзиві на позовну заяву щодо спростування факту придбання майна за спільні кошти подружжя не підтверджені належними доказами, а заявлення відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності протирічить його ж позиції щодо невизнання позовних вимог. Крім того, представник позивача просив суд взяти до уваги попередній розрахунок витрат позивача на правову допомогу.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов. Вказував, що спірне майно було придбано за грошові кошти його матері, позивачка все життя не працювала, тому зараз не отримує пенсії оскільки їй не вистачає стажу роботи, комунальні послуги не сплачує, перебуває за кордоном та не збирається повертатись в Україну.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши пояснення представника позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.02.1992 , що пітверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.02.1992. Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 11 квітня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за №94 від 11.04.2006 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 10.07.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І., ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купив частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . За цим договором в користування покупця переходить жилий будинок літ. А-1, надвірні будівлі літня кухня «Н», льох літ. «З», сарай літ. «О», гараж літ. «Л», №І-5,7 огорожа, №6 зливна яма, І замощення згідно плану ХМБТІ. Згідно п. 2 Договору продаж цей вчинено за суму 8000грн., які ОСОБА_7 одержала від покупця ОСОБА_2 повністю ще до підписання договору.

Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21.12.2023 року право на об`єкт нерухомого майна -1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 10.07.1997р.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24.11.2023 року ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09.09.1997 по 12.07.2023.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 23.10.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 серед зареєстрованих осіб значаться: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сином позивачки та відповідача, пояснив, що частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана батьками коли йому було чотири роки. За вказаною адресою жили батько, мати, він та молодша сестра. Батьки продовжували жити однією сім`єю навіть після розірвання шлюбу. При цьому, в сім`ї періодично виникали конфлікти, а у 2018 році батько уходив з дому. У 2019 році батько повернувся додому та з того часу продовжує жити за вказаною адресою. З початком бойових дій мати виїхала за кордон, а ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 поїхали до Вінниці , де відносини між ними потепліли. Потім батько повернувся назад додому до Харкова. А коли повернувся додому ОСОБА_4 то батько вже проживав з іншою жінкою з якою згодом одружився. Спільне життя з новою сім`єю батька не ладиться, виникають конфлікти. Мати свідка ОСОБА_9 зараз перебуває за кордоном та турбується про те, що іншого житла вона та їх діти не мають. Батько відмовився у добровільному порядку узгодити поділ майна, тому мати звернулась до суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , який знає відповідача ОСОБА_2 з дитинства, пояснив, що йому відомо обставини придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказав, що у 1997 році саме мати ОСОБА_2 придбала вказаний будинок, за кошти від продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належав їй на праві власності. Свідок зазначив, що він був присутній при передачі коштів матір`ю ОСОБА_2 її сусіду, який був покупцем. Свідку не було відомо яку суму було передано покупцю та у якого нотаріуса був посвідчений договір купівлі-продажу. При укладені самого договору купівлі-продажу свідок не був присутнім. Також свідок вказав, що ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживала з 2017 року.

Представник позивача адвокат Смаль В.В. на спростування пояснень свідка вказав, що ОСОБА_3 проживала за вказаною адресою до початку бойових дій в Україні, посилаючись на постанову Ленінського районного суду м. Харкова у справі про адміністративне правопорушення № 642/2093/20, згідно якої 11.04.2020 року ОСОБА_2 за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сварку з дружиною ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , також зазначив, що до початку бойових дій в України ОСОБА_9 періодично проживала за вищезазначеною адресою, приходила за своїми речами.

З огляду на те, що спірна частина домоволодіння придбана подружжям у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, позивачка просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину в 1/2 частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1997 року.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що спірна частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана ним за його особисті кошти, а саме за кошти матері, отримані від продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та посилаючись на покази свідка допитаного у судовому засіданні, тому вважає що спірне майно є його особистою власністю хоча було придбано ним в час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою.

На підтвердження своїх заперечень надав наступні документи:

- копію свідоцтва про право на спадщину по закону від 07.07.1992 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_6 отримали у спадщину грошовий вклад з відсотками, в рівних частинах, після смерті батька позивача- ОСОБА_11 ;

- копію рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Харкова Харківської області від 13.05.1997 , яким дозволено ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яким належить частина домоволодіння на праві приватної власності, оформити раніше переобладнану житлову кімнату та сарай;

- копію технічного паспорту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з цим, відповідачем не надано доказів, що його мати - ОСОБА_3 своїми коштами приймала участь у придбанні ОСОБА_2 спірної частини домоволодіння. Відповідачем жодними доказами не підтверджено, що він витратив грошові кошти, які були ним отримані від матері ОСОБА_3 , від продажу належного їй на праві приватної власності частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на придбання 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Покази свідка ОСОБА_10 зі сторони відповідача щодо придбання спірного майна за кошти матері відповідача, суд вважає недостатніми для визнання спірного майна особистою власністю відповідача.

Під час розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу, позивач та відповідач беззаперечно мали спільний побут, придбали майно саме в інтересах сім`ї.

Згідно з положеннями ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ч.1 ст.70 СК України).

У відповідності до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач не надав суду доказів, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що спірна частина домоволодіння придбана під час шлюбу, при цьому, між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів, що майно може бути особистою власністю.

Щодо позовної давності, питання про застосування якої порушено відповідачем ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Статтями 256-257 та 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка розглядається, суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2023 році, коли вона дізналась, що її разом з дітьми було знято з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , останнє не заперечується відповідачем.

Доводи відповідача про те, що відлік строку позовної давності слід обраховувати від дати часу придбання спірної частини домоволодіння (27 років) або з часу офіційного припинення шлюбу (18 років) не ґрунтується ні на обставинах справи, ні на нормах закону. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Суд бере до уваги заявлений представником позивача попередній розрахунок витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.77-83, 89, 95, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України; ст. ст.60, 70, 71 СК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частку у частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , останнє місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ), сплачений судовий збір за подання позову в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Вікторов