Справа № 703/2398/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

розглянувши у порядку прощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживачів

встановив:

17 травня 2024 року на адресу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області через підсистему «Електронний суд» надійшов вищевказаний позов ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 , в якій остання просить суд:

1. Визнати порушеннями права позивача, як споживача за п.1, 2 ч.1 ст.4, ч.2 ст.19, ч.4 ст.19, п.4 ч.5 ст.19, п.2, 4, 5, 7, 8 ч.1 ст.21 Закону «Про захист прав споживачів» та положень Цивільного законодавства України щодо укладення договору розподілу природного газу та використання персональних даних позивача без його дозволу;

2. Визнати незаконним використання Оператором ГРС персональних даних позивача без його дозволу на обробку у «заяві-приєднання» та в «акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін»;

3. Визнати Типовий договір розподілу природного газу, таким, що не укладений між позивачем та Оператором ГРС за відсутності підписаної позивачем «заяви-приєднання» та «акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін»;

4. Визнати чинним, укладений між позивачем та Оператором ГРС 30 червня 2014 року №878.55/14 Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938;

5. Визнати, що тариф на розподіл природного газу встановлений НКРЕКП для Оператора ГРС актом індивідуальної дії не є тарифом для населення (споживачів) та позивача;

6. Визнати, що в Оператора ГРС не немає державної частки в статутному капіталі, а тому він протизаконно використовує місцеві (локальні) трубопроводи та не має права використовувати газорозподільні системи, власником яких є держава та місцева територіальна громада (жителі - платники податків), про що зазначено в абз.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про ринок природного газу», що відповідає ч.2 ст.22 ГК України;

7. Визнати дії Оператора ГРС щодо нарахування позивачу плати за не підписаним Типовим договором розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498 незаконним;

8. Зобов`язати Оператора ГРС перерахувати позивачу плату за розподіл природного газу згідно умов чинного Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, укладеного 30 червня 2014 року №878.55/14.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 березня 2024 року позивач звернулася до Оператора ГРС із запитом на надання інформації та отримала відповідь листом від 11 березня 2024 року №7-18/29 із якої позивач дізналася про те, що Оператор ГРС нараховує послуги за розподіл природного газу на підставі Типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498, який Оператором ГРС з позивачем не укладався, порушивши таким чином права позивача, як споживача, та свободу волевиявлення, а також право користування послугами відповідно укладеного та не розірваного Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання (затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року) від 30 червня 2014 року №878.55/14. Однак, оператор ГРС, не розірвавши чинний договір з позивачем, нав`язує свої умови, гірші ніж ті, що є в укладеному 30 червня 2014 року №878.55/14 Типовому договорі про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938 та вимагає оплати послуг розподілу не дотримуючись положень ЗУ «Про ринок природного газу», Кодексу ГРС та умов Типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498, на який посилається сам Оператор ГРС, отже: порушує принцип рівності сторін договору; обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про правосуб`єктність та повноваження Оператора ГРС на право здійснювати діяльність та користуватися газорозподільними системами, власником яких є держава та неналежності такого Оператора ГРС до суб`єктів господарювання державного сектору економіки; ціна/тариф на розподіл природного газу встановлено рішенням (актом індивідуальної дії) НКРЕКП у формі постанови для Операторів ГРС, а не для споживачів, тобто ціну визначено неналежним чином; в Оператора ГРС відсутні документи, які підтверджують укладення та чинність Типового договору розподілу природного газу (заява-приєднання та акт розмежування балансової належності та експлуатації відповідальності без яких цей договір не може вважатися укладеним); здійснення Оператором ГРС нечесної, оманливої та агресивної практики; порушено право користуватися умовами укладеного 30 червня 2014 року №878.55/14 Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, який не був розірваний за умовами договору та нав`язується інший Типовий договір розподілу природного газу, який фактично не укладений та відсутні докази припинення попереднього договору. А тому фактичні обставини - дії/діяльність Оператора ГРС, якими порушено права позивача, як споживача, відповідають правовій кваліфікації положень п.1, 2 ч.1 ст.4, ч.2 ст.19, ч.4 ст.19, п.4 ч.5 ст.19, п.2, 4, 5, 7, 8 ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» та не відповідають положенням Цивільного законодавства України. Позивач вважає, що дії Оператора ГРС є незаконними та ґрунтуються на припущеннях та нечесній оманливій та агресивній практиці з примушуванням до виконання цивільно-правових відносин всупереч Цивільному законодавству України, оскільки: між позивачем та Оператором ГРС діє укладений від 30 червня 2014 року №878.55/14 Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938; цей договір не розірваний відповідно до умов цього ж договору; Оператор ГРС не пропонував розірвати чинний договір; відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.4, ч.2 ст.19, ч.4 ст.19, п.4 ч.5 ст.19, п.2, 4, 5, 7, 8 ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень ЦК України, позивач має право на отримання товарів (робіт, послуг) належної якості, на інформацію про ціни на товари (роботи, послуги), на інші права, передбачені цивільним законодавством; дії Оператора ГРС порушують права позивача, як споживача, на отримання послуг відповідно до фактично укладеного 30 червня 2014 року №878.55/14 та не розірваного Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938; при укладенні нового договору сторони мають розірвати (припинити) дію договору, що був укладений між ними. Відсутність підписаних додатків, таких як «заява-приєднання» та «акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності», а також відсутність установленого державою тарифу для населення - побутових споживачів є доказами того, що сторони не досягли остаточної згоди з усіх істотних умов договору. Отже, не є укладеним правочин (договір), у якого відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Позивач користується природним газом керуючись статтями 3, 13, 22 Конституції України, постачання якого здійснюється газопостачальною компанією відповідно до ст.13 ЗУ «Про ринок природного газу».

За період з 2020 року по квітень 2024 року в Оператора ГРС не було будь-яких претензій щодо відсутності укладеного Типового договору розподілу природного газу та обов`язкових до нього додатків, а саме «заяви-приєднання» та «акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності», які він мав укласти відповідно рішення НКРЕКП у формі постанови №2494 від 30 вересня 2015 року, протягом двох років з дня набрання чинності цією постановою, тобто до жовтня 2017 року. Однак, Оператор ГРС не виконав рішення НКРЕКП та без дозволу позивача невідомо звідки отримав персональні дані позивача та використовує їх. Отже, Оператор ГРС незаконно використовує персональні дані позивача, оскільки позивач «заяву-приєднання» не підписував, а тому договір не укладав і прав Оператору ГРС на використання його персональних даних не надавав.

Оператор ГРС немає та не надав документів за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи, як доказів законного користування газорозподільними системами за місцем знаходження (проживання) позивача, що є також доказом не укладеного між сторонами Типового договору розподілу природного газу та визнання АТ Оператором ГРС чинним Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, починаючи з 2015 року. Позивач є приєднаним до газорозподільної системи задовго до укладення Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, а тому нового приєднання до газорозподільної системи не потребує, тобто не є «замовником» послуг Оператора ГРС. Також позивач не здійснює несанкціонований відбір природного газу, чим своїми діями Оператор ГРС погоджувався на протязі від 2015 року за замовчуванням, чим підтвердив факт дії Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, а тому його рахунки за начебто надану послугу розподілу природного газу є безпідставними.

Позивач не укладав договір розподілу природного газу з Оператором ГРС та не замовляв цю послугу, не отримував пропозицію укласти договір та не узгоджував і не конкретизував умови такого договору, тобто волевиявлення не здійснював.

Стверджує, що у статусі побутового споживача не є «замовником» (суб`єктом господарської діяльності у сфері енергетики та ком.послуг) та не має обов`язку, як укладати договорів, так і сплачувати послуги розподілу. Вживання Оператором ГРС посилань на Кодекс ГРС, який, на думку позивача, є простим збірником правил, є вживанням юридичного конструктора, або введення в оману та нечесної практики. Положення ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» чітко вказує на обов`язковість укладення договорі про надання житлово-комунальних послуг, а також встановлення цін (тарифів) за домовленістю сторін або коли ціни встановлені відповідно до Закону «Про ціни і ціноутворення».

Вважає, що Типовий договір розподілу природного газу, затверджений рішенням НКРЕКП у формі постанові від 30 вересня 2015 року №2498, відповідно до ЗУ «Про ринок природного газу», не є договором приєднання та договором про надання житлово-комунальних послуг, оскільки в тексті Типового договору розподілу природного газу відсутні будь-які посилання на ЗУ «Про ЖКП». В самому договорі є суперечність, що цей договір є договором приєднання та необхідність підписувати заяву-приєднання, а не договір.

Щодо тарифу на розподіл природного газу, то в рішенні НКРЕКП у формі постанови (акті індивідуальної дії) Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для Оператора ГРС чітко зазначено, що тариф встановлено для Оператора ГРС, а не для «побутових споживачів». НКРЕКП є видавником актів господарського законодавства та не є видавником актів цивільного законодавства. НКРЕКП не має повноважень встановлювати тарифи на розподіл природного газу для населення - побутових споживачів. Компетенція щодо встановлення цін та тарифів для населення віднесена до Кабінету Міністрів України. Оператор ГРС не узгоджував з позивачем ціну або тариф на послуги розподілу природного газу, а тому Типовий договір розподілу природного газу не укладався між ними, оскільки між ними діє укладений 30 червня 2014 року №878.55/14 Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938 та відповідно до п.10.1 цього договору, він не розривався між сторонами та відповідно є чинним. Цим чинним договором чітко визначені умови та обов`язки сторін, серед яких відсутній обов`язок позивача сплачувати послугу розподілу природного газу.

Стверджує, що має право на отримання природного газу на підставі договору про надання послуг з його постачання, а постачальник природного газу не може змушувати споживача укладати договір розподілу природного газу, як умову для отримання газу.

Оператором ГРС не надано доказів щодо повноважень на право господарського відання газорозподільними системами та місцевими (локальними) трубопроводами відповідно до ст.37 Закону України «Про ринок природного газу». У статутному капіталі Оператора ГРС немає державної частки більше ніж 50%, а тому не має права здійснювати господарську діяльність у державному секторі економіки. Також і місцеві (локальні) трубопроводи за місцем проживання позивача належать громадянам і Смілянській територіальній громаді, з якою в Оператора ГРС відсутні договірні відносини на право користування газопроводами, що побудовані за кошти жителів - платника податків. Оператор ГРС немає державної частки в статутному капіталі та протизаконно використовує місцеві (локальні) трубопроводи та не має права використовувати газорозподільні системи, власником яких ж держава. Оператор ГРС не надав договорів на користування або експлуатацію газорозподільних систем та місцевих (локальних) газопроводів. Позивач вважає, що внаслідок використання Оператором ГРС юридичного конструктора в останнього відсутнє право вимагати від позивача сплачувати послуги розподілу природного газу за таких обставин, чим Оператор ГРС порушує права позивача, як споживача.

Стверджує, що не надавав Оператору ГРС свої персональні дані та не надавав згоди на обробку персональних даних. Оператор ГРС використовує юридичний конструктор, як штучну правову конструкцію, створену з метою досягнення певного правового ефекту, якого неможливо досягти за допомогою існуючих норм права та для вирішення проблем, які не вирішуються за допомогою чітко визначених норм права.

Ухвалою судді від 20 травня 2024 року вирішено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживача, у частині заявлених вимог: визнати, що тариф на розподіл природного газу встановлений НКРЕКП для Оператора ГРС актом індивідуальної дії не є тарифом для населення (споживачів) та позивача; визнати, що в Оператора ГРС не немає державної частки в статутному капіталі, а тому він протизаконно використовує місцеві (локальні) трубопроводи та не має права використовувати газорозподільні системи, власником яких є держава та місцева територіальна громада (жителі - платники податків), про що зазначено в абз.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про ринок природного газу», що відповідає ч.2 ст.22 ГК України, - відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

20 травня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом у частині інших позовних вимог та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05 червня 2024 року, у встановлений судом строк, через підсистему «Електронний суд» на адресу суду надійшов відзив АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» на позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє на підставі довіреності ОСОБА_2 , відповідно до якого, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені судом, у зв`язку з викладеними далі обставинами. Так, правовідносини між позивачем та відповідачем врегульовано Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановлю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, умовами Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498. Пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ визначено, що дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем та на їх постачальників.

Так, позивач є споживачем послуг природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , фактично споживає природний газ та сплачує його вартість. Зі змісту позовної заяви вбачається, що факт споживання природного газу позивачем не заперечується та визнається, при цьому останньою безпідставно заперечується наявність між нею та АТ «Черкасигаз» договірних правовідносин щодо надання з розподілу природного газу і доводиться наступним. Відповідач є Оператором ГРМ і на підставі виданої НКРЕКП ліцензії провадить господарську діяльність з розподілу природного, нафтового газі і газу (метану) вугільних родовищ газу в межах ліцензійної території м. Черкаси та Черкаської області (крім Христинівського, Маньківського та Уманського районів). Твердження позивача про те, що законодавством не передбачено її обов`язку, як побутового споживача, укладати договір розподілу природного газу повністю спростовується положеннями п.5 глави 3 розділу І, п.1 та п.2 глави 1, п.1 глави 3 розділу VІ Кодексу ГРМ.

Положеннями п.1.3 Типового договору розподілу природного газу визначено, що цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Договір розподілу природного газу є публічним. Умови цього договору однакові для всіх споживачів, та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» Кодексу газорозподільних систем. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) до цього договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Письмова заява про припинення розподілу природного газу від позивача на адресу відповідача не надходила. При цьому, позивач приєдналась до умов Типового договору природного газу, шляхом фактичного споживання природного газу, про що свідчать її особистий підпис у завданні-звіті контролера по перевірці показань лічильника, яким зафіксовано контрольні (фактичні) показники встановленого у помешканні позивача лічильника під особистий підпис останньої. Вищевказане, на думку відповідача, спростовує твердження позивача відносно того, що нею не укладався Типовий договір розподілу природного газу.

Презумпція правомірності правочину встановлена ст.204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Враховуючи, що позивачем не наведено передбачених законом підстав, з яких укладений договір розподілу природного газу може бути визнаний таким, що не укладений, а також те, що вказаний договір є типовим договором, при укладенні якого позивач ознайомлювалась та погодилася з його умовами, з огляду на приписи ч.1 ст.81 ЦПК України, позовній вимоги в цій частині є безпідставними а такими, що не можуть бути задоволені судом.

Стосовно вимог позивача про визнання чинним Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання від 30 червня 2014 року №878.55/14, затвердженого постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, відповідача вказав, що зазначений договір втратив чинність одночасно з постановою КМУ від 05 липня 2006 року №368, якою саме було затверджено Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання та яка втратила чинність на підставі постанови КМУ №442 від 13 липня 2016 року.

Крім того вказав, що враховуючи зміст правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, який, зокрема полягає у визнанні чинним договору про надання населенню послуг з газопостачання, зобов`язання Оператора ГРМ перерахувати позивачу плату за розподіл природного газу згідно умов договору про надання населенню послуг з газопостачання, є неналежним способом захисту. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не є ефективним у розумінні ст.15, 16 ЦК України, позов є передчасним у зв`язку з відсутністю порушених прав позивача та обраний нею спосіб захисту прав, частина з яких не передбачена законом, а інша є неефективною у спірних правовідносинах, а тому вимоги позивач є такими, що не підлягають задоволенню.

Також відповідач зазначив, що безпідставними є доводи позивача про відсутність у неї, як у побутового споживача, обов`язку оплати послуг з розподілу природного газу, з огляду на положення п.1, 2 глави 6, п.6.1 розділу VІ Кодексу ГРМ та ст.5, 6, 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Що стосується тверджень позивача про нібито порушення її прав у контексті Закону України «Про захист прав споживачів», а також посилань позивача на даний закон, відповідача вказав, що як умови Типового договору, так і дії відповідача не містять ані неправдивої інформації, ані будь-яких ознак нечесної або агресивної підприємницької практики в розумінні положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Формальні посилання позивача в позові на невідповідність умов цього договору вимогам чинного законодавства також не містить належного обґрунтування, а є наслідком невірного тлумачення позивачем норм права. До того ж, звертаючись до суду з позовом, позивач не вказала на захист якого порушеного права направлено цей позов, адже посилання на те, що Типовий договір розподілу природного газу та Кодекс ГРМ мають відповідати положенням ЗУ «Про ринок природного газу» не свідчить про порушення тим самим її прав, як споживача цих послуг. Такі твердження позивача також не ґрунтуються на вимогах закону. Позивач, реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, при зверненні до суду, вказала у позові лише власне суб`єктивне уявлення про порушені, на її думку, відповідачем права споживача. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставини, на які вона посилається, доводи позовної заяви не відповідають фактичним обставинам та не спростовують правомірність дій відповідача.

З врахуванням викладеного, відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «Оператора ГРС «Черкасигаз» відмовити у повному обсязі.

05 червня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійша уточнена позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про захист прав споживачів, в якій позивач ставить на вирішення суду наступні вимоги:

1. Визнати порушеними права позивача, як споживача, Оператором ГРС/відповідачем, введення позивача в оману та агресивної практики (ст.19), порушено свободу волевиявлення споживача, порушено принцип рівності сторін договору, ціну послуги визначено неналежним чином, не надано документи, які підтверджують укладення Типового договору розподілу природного газу (п.2, 4, 7, 8 ч.1 ст.21 Закону «Про захист прав споживачів») та розірвання Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, укладеного 30 червня 2014 року за №878.55/14, також порушення положень Цивільного законодавства України щодо волевиявлення позивача при укладенні договору, бажання замовити послугу у підприємця та надання згоди укласти такий договір, які фактично не були надані позивачем Оператору ГРС;

2. Визнати незаконним використання Оператором ГРС/відповідачем персональних даних позивача без його дозволу на обробку без підписання «заяви-приєднання», а саме: ЕІС-код, назва та опис об`єкта, адреса об`єкта, параметри лічильника газу, група споживання, перелік газових приладів, опалювальна площа, м.кв., кількість зареєстрованих осіб, планові об`єми споживання газу у розрізі календарних місяців, погоджувальний підпис іншого власника (співвласника) об`єкта, який уповноважує його на укладення договору або без підписання «акту розмежування балансової належності, та експлуатаційної відповідальності сторін», який містить в собі додаткові дані об`єкта позивача;

3. Визнати Типовий договір розподілу природного газу, затверджений рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498, таким, що не укладений між позивачем та Оператором ГРС/відповідачем за відсутності підписаної позивачем «заяви-приєднання», «акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін», відсутності законно встановленого тарифу саме для «побутових споживачів» та використання Оператором ГРС/відповідачем персональних даних позивача без його дозволу;

4. Визнати чинним, укладений між позивачем та Оператором ГРС/відповідачем Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, укладений 30 червня 2014 року за №878.55/14 та зобов`язати Оператора ГРС виконувати - надавати послуги позивачу відповідно цього договору;

5. Визнати, що Оператор ГРС/Відповідач (монополіст) немає повноважень встановлювати тариф для «побутових споживачів» - позивача, а тариф на розподіл природного газу встановлений рішенням (індивідуальним актом) НКРЕКП для Оператора ГРС та не є законно встановленим тарифом для населення (побутових споживачів) та позивача.

6. Зобов`язати Оператора ГРС здійснити перерахунок позивачу плати за послуги згідно з умовами чинного укладеного 30 червня 2014 року за №878.55/14 Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, та повернути позивачу платежі, нараховані на підставі Типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498, який не укладений між сторонами.

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про захист прав споживачів у частині заявленої вимоги - «визнати, що Оператор ГРС/Відповідач (монополіст) немає повноважень встановлювати тариф для «побутових споживачів» - позивача, а тариф на розподіл природного газу встановлений рішенням (індивідуальним актом) НКРЕКП для Оператора ГРС та не є законно встановленим тарифом для населення (побутових споживачів) та позивача».

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживача, яку суддя розцінює як зміну предмету позову, до розгляду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживача, вирішено розгляд цивільної справи здійснювати з врахуванням уточнених позовних вимог у частині, які прийняті до розгляду, у зв`язку з чим відповідачу встановлено строк для подання відзиву на уточнену позовну заяву.

Відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» відзиву на уточнене позовну заяву, яка судом розцінена як зміна предмету позову та прийнята до розгляду в окремій частині, у встановлений судом у вищевказаній ухвалі строк не подано.

Крім того, ухвалою суду від 01 липня 2024 року вирішено: додаткові пояснення позивача ОСОБА_1 від 25 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживача, які суд розцінює як відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, - залишити без розгляду; у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення додаткових пояснень до матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживача, які суд розцінює як відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, - відмовити; у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів - відмовити; у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи запитів до НКРЕКП та відповідей НКРЕКП - відмовити.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, врахувавши доводи позивача, які викладені у позовній заяві та уточненій позовній заяві, яку суд розцінник як зміну предмету позову, та позицію відповідача, яка викладену у відзиві на позовну, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальної послуги з постачання та розподілу природного газу, яка надається відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасгаз», за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с. Балаклея, вул. Миру, буд.150.

Згідно ст.92 Конституції України, виключно законами України, визначаються основні засади організації та експлуатації енергосистем.

Так, абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що правову основу ринку природного газу становлять Конституція України, цей Закон, закони України «Про трубопровідний транспорт», «Про природні монополії», «Про нафту і газ», «Про енергозбереження», «Про угоди про розподіл продукції», «Про захист економічної конкуренції», «Про газ (метан) вугільних родовищ», «Про охорону навколишнього природного середовища», міжнародні договорі України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Відносини, які виникають між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) споживачами газу регулюються Правилами надання населенню послуг з газопостачання і затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року №2246, яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №442 від 13 липня 2016 року та Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2496.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року за №938 «Про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246» (чинна станом на 30 червня 2014 року), затверджено Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання.

30 червня 2014 року між Смілянським управлінням по експлуатації газового господарства - філії Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» та ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , укладено Типовий договір №877.55/14 про надання населенню послуг з газопостачання.

Відповідно до п.1 вказаного Типового договору, постачальник зобов`язується постачати природний газ (далі - газ) Споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, житловому будинку, для побутових потреб (приготування їжі, підігріву води та опалення житлових приміщень), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, у строки і на умовах, що передбачені цим договором.

Згідно п.41 зазначеного Типового договору, цей договір укладається на 1 (один) рік, набирає чинності з дня його підписання і вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку однією зі сторін не було заявлено про намір його розірвання або перегляду.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 стверджує, що вищевказаний Типовий договір не розірваний, а Типовий договір розподілу природного газу, затверджений рішенням НКРЕКП у формі постанові від 30 вересня 2015 року №2498, вона з відповідачем не укладала.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 13 липня 2016 року за №442 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» затверджено Перелік Постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, в якому у пункті 10 вказано - Постанова Кабінету Міністрів України від 5 липня 2006 року № 938 «Про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246» (Офіційний вісник України, 2006 р., № 27, ст. 1965).

При цьому, починаючи з 30 вересня 2015 року відносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2494 (далі - Кодексом ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ визначено, що його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем.

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.

Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.

Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління;

Споживачем природного газу (споживач) є фізична особа, фізична особа -підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

Згідно з пунктом 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ, взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VІ цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ, для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові, та суміжні суб`єкти ринку природного газу, які фізично підключені до ГРМ, забезпечуються цілодобовим доступом до ГРМ та можливістю розподілу (переміщення) природного газу ГРМ у порядку, визначеному в розділі VI цього Кодексу.

Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2498 (далі - Типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.

Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Згідно з пунктом 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Підпунктом 6 пункту 1 глави 2 розділу ХІ Кодексу ГРМ передбачено, що до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування не облікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належать використання природного газу споживачем за відсутності чи після розірвання договору розподілу природного газу.

Згідно п. 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Такі ж висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі №591/4825/20 та від 14 вересня 2022 року у справі №717/341/21.

За приписами ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Згідно ч.1, 2 ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами абзацу 2 ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якщо споживач, зокрема вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Як вбачається з тверджень позивача ОСОБА_1 , які викладені у її позовній заяві, та які не заперечуються відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз», вона отримує від відповідача комунальну послугу з постачання та розподілу природного газу та сплачує відповідачу грошові кошти за надання такої послуги.

При цьому, позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи не надано доказів відмови від отримання комунальної послуги з постачання та розподілу природного газу, яка надається їй відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз», після прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постанови від 30 вересня 2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

Вчиненням вищевказаних дій та за відсутності незгоди позивача ОСОБА_1 приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач і не подання до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» письмової заяви про припинення розподілу природного газу до будиковолодіння АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 підтвердила своє волевиявлення на приєднання та приєдналася до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постанови від 30 вересня 2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

При цьому, сам по собі факт відсутності підписаних позивачем «заяви-приєднання» та «акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін», з врахуванням вчинення позивач ОСОБА_1 вищевказаних дій, які свідчать про її бажання укласти з відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» Типовий договір розподілу природного газу, а відтак і приєднання (акцептування) такого договору, жодним чином не підтверджує, що такий Типовий договір не був укладений між позивачем та відповідачем.

Отже, позивач ОСОБА_1 є споживачем послуги з постачання та розподілу природного газу, яка надається АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз», а укладений Типовий договір №878.55/14 про надання населенню послуг з газопостачання від 30 червня 2014 року має вичерпний строк дії, тому фактично втратив чинність одночасно з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 05 липня 2006 року №938, якою саме було затверджено Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, та яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №442 від 13 липня 2016 року.

З врахуванням викладеного, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що Типовий договір №878.55/14 про надання населенню послуг з газопостачання від 30 червня 2014 року є чинним, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду, внаслідок чого не заслуговують на увагу.

Крім того, 07 жовтня 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову №2080, відповідно до якої затверджено ряд змін до Кодексу ГРС та Типового договору розподілу природного газу, зокрема до глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, яким встановлено порядок розрахунків за договором розподілу природного газу.

Відповідно до пункту 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.

Згідно з пунктом 2 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою. З 01 січня 2021 року річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, але не може бути меншою за: 39 куб.м. -для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується тільки для приготування їжі; 126 куб.м. - для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; 314 куб.м. - для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується комплексно, у тому числі для опалення, або об`єкта споживача, що не є побутовим.

Згідно умов пункту 6.1 розділу VI Типового договору розподілу природного газу, оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Тариф, встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення (п.6.2 розділу VI даного Договору).

Отже, вищевказаними положеннями Кодексу ГРС та Типового договору природного газу чітко визначено тариф, за яким споживач, у даному випадку позивач ОСОБА_1 , здійснює оплату вартості послуг відповідача АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» з розподілу природного газу, яким є тариф, що встановлений Регулятором для Оператора ГРМ.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вказуючи, як на підставу визнання Типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2495, таким, що не укладений між позивачем та відповідача, на відсутність законно встановленого тарифу саме для «побутових споживачів» щодо, як вбачається з позовної заяви, розподілу природного газу, не врахувала, що оплата вартості послуги АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» з розподілу природного газу здійснюється споживачем, у даному випадку позивачем ОСОБА_1 , за тарифом, встановленим Регулятором, тобто НКРЕКП, для АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз», а не за тарифами, які встановлені для «побутового споживача».

За вказаних обставини, доводи позивача ОСОБА_1 щодо відсутності встановленого тарифу з розподілу природного газу саме для «побутових споживачів» не можуть бути підставою для визнання Типового договору розподілу природного газу таким, що не укладений між нею та АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз».

Також, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про захист персональних даних», цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних», у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

- згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки;

- персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;

- суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.10 Закону України «Про захист персональних даних», використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними.

Згідно п.3 постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу», суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору розподілу природного газу в тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Отже, укладенням між відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» та позивачем ОСОБА_1 . Типового договору розподілу природного газу приведені у відповідність до цього Типового договору раніше виниклі між ними правовідносини, які були врегульовані Типовим договором №877.55/14 про надання населенню послуг з газопостачання від 30 червня 2014 року, при укладенні якого позивач ОСОБА_1 надала свої персональні дані.

При цьому, суд звертає, що позивачем ОСОБА_1 не обґрунтовано, в чому саме полягає незаконність використання відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» її персональних даних без її дозволу, та не зазначено, які саме дії відповідач АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» вчинив з її персональними даними, що були направлені на їх використання.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що законодавством не передбачено її обов`язку, як побутового споживача, укладати договір розподілу природного газу, суперечать положенням п.5 глави 3 розділу І, п.1 та п.2 глави 1, п.1 глави 3 розділу VІ Кодексу ГРМ, якими передбачений обов`язок споживача, у даному випадку позивача, укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, у даному випадку з відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз».

З врахуванням вищевикладеного, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що між нею та відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» не укладався Типовий договір розподілу, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498 є безпідставними.

Крім того, відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Одночасно, суд звертає увагу, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Також, згідно ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд враховує, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови, що передбачено у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.

Разом із цим, забезпечення наведених прав споживачів кореспондується із положеннями абз.4,5 п.5 гл.3 розділу VІ Кодексу ГРС, яким визначено, що у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має право подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

При цьому, суд звертає увагу, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз», її, як споживача, введено в оману та відповідачем здійснюється агресивна практика, жодним доказом не підтверджені та жодним чином не обґрунтовані, натомість зводяться виключно до загального цитування вимог Закону України «Про захист прав споживачів», без зазначення, які саме відповідачем вчинені дії, що призвели до введення позивача в оману та свідчать про його агресивну практику.

Також, згідно ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 , як встановлено під час судового розгляду та викладено вище, протягом тривалого часу користується послугою, яка надається відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» на підставі укладеного між нею та останнім Типовим договором розподілу природного газу, сплачує грошові кошти за надану послугу та маючи об`єктивну можливість відмовитися від отримання такої послуги, цього не зробила, що свідчить про волевиявлення позивача ОСОБА_1 на отримання такої послуги та рівність сторін договору, при цьому ціну послуги, яку отримує позивач, встановлюється НКРЕКП, а не відповідачем, та така ціна не є договірною і не залежить від позивача чи відповідача.

Посилаючись на порушення відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» положень п.7 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем ОСОБА_1 не вказано, який саме документ, що підтверджує виконання Типового договору розподілу природного газу, їй своєчасно не передано (надано), а стверджуючи про порушення відповідачем положень ЦК України щодо її волевиявлення при укладенні договору, бажання замовити послугу у підприємця та надання згоди укласти такий договір, які фактично не були надані позивачем Оператору ГРС, не зазначає конкретні частину та статтю ЦК України, порушення яких суд має встановити в діях (бездіяльності) відповідача АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз».

З огляду вищевикладеного, позивачем ОСОБА_1 не доведено порушення відповідачем АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» положень ст.19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», як при укладенні Типового договору розподілу природного газу, так і під час його виконання, а встановити наявність або відсутність у діях (бездіяльності) відповідача положень ЦК України, суд позбавлений об`єктивної можливість, з огляду на не конкретизацію таких положень позивачем.

Крім того, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка не є органом центральної виконавчої влади, як Кабінет Міністрів України, суперечить Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», який набрав чинності 26 листопада 2016 року, який визначає її правовий статус, завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення. НКРЕКП є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Також не заслуговує уваги посилання позивача ОСОБА_1 на незаконність Постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498, оскільки дана постанова про затвердження Типового договору з розподілу природного газу, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1384/27829, та є чинною на теперішній час.

Крім того, відповідно до п.п.1, 2 глави 1 розділу III Кодексу ГРМ, експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Як вбачається з вказаної норми, всі власники газорозподільних мереж (окрім мереж, що є державним майном) зобов`язані передати такі мережі на баланс/у власність Оператору ГРМ, оскільки лише Оператор ГРМ має право здійснювати експлуатацію таких мереж.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 стверджує, що Оператором ГРС не надано доказів щодо повноважень на право господарського відання газорозподільними системами та місцевими (локальними) трубопроводами відповідно до ст.37 Закону України «Про ринок природного газу». У статутному капіталі Оператора ГРС немає державної частки більше ніж 50%, а тому не має права здійснювати господарську діяльність у державному секторі економіки. Також і місцеві (локальні) трубопроводи за місцем проживання позивача належать громадянам і Смілянській територіальній громаді, з якою в Оператора ГРС відсутні договірні відносини на право користування газопроводами, що побудовані за кошти жителів - платника податків. Оператор ГРС немає державної частки в статутному капіталі та протизаконно використовує місцеві (локальні) трубопроводи та не має права використовувати газорозподільні системи, власником яких ж держава. Оператор ГРС не надав договорів на користування або експлуатацію газорозподільних систем та місцевих (локальних) газопроводів.

Суд наголошує, що саме на позивача ОСОБА_1 покладається обов`язок подання доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, внаслідок чого позивач повинна була подати до суду докази, які підтверджують вищевказані її твердження.

Однак, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, які підтверджують відсутність у відповідача АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» права, у тому числі на договірних засадах, за користування газорозподільними системами та місцевими (локальними) трубопроводами, які розташовані за її місцем проживання, внаслідок чого суд не приймає до уваги вищевказані доводи позивача.

З врахуванням вищевикладеного, суд не вбачає порушенням з боку відповідача АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» прав позивача ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2040/20 зазначено, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вимога позивача ОСОБА_1 щодо зобов`язання Оператора ГРС здійснити перерахунок плати за послуги згідно з умовами чинного укладеного 30 червня 2014 року за №878.55/14 Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений Постановою КМУ від 05 липня 2006 року №938, та повернути їй платежі, нараховані на підставі Типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року №2498, який не укладений між сторонами, жодним чином не обґрунтована та є похідною від інших позовних вимог, обґрунтованість яких під час судового розгляду не встановлено.

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахування вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позивач, на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяви, та враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.4, 12, 13, 28, 76-82, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 , до АТ «Оператор ГРС «Черкасигаз» про порушення прав споживачів - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз», адреса: 18028, м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, буд.142, .

Головуючий Т.В. Ігнатенко