Справа № 459/3875/23 Головуючий у 1 інстанції: Грабовського В.В.
Провадження № 22-ц/811/2298/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/2300/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Бордюка Михайла Йосиповича на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 червня 2024 року в складі судді Грабовського В.В. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою,-

встановив:

У листопаді 2023 року представник позивачки ОСОБА_4 адвокат Астапович О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою на АДРЕСА_1 , шляхом виселення його з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обгрунтування своїх вимог послався на те, що у серпні 2021 року позивачка успадкувала за заповітом від свого брата квартиру за адресою АДРЕСА_1 . На момент смерті спадкодавця з ним багато часу проводив відповідач, який є братом позивачки. Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 поселився в цій квартирі, хоча не мав на це правових підстав. При цьому, відповідач має у власності інше житлове приміщення квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у якій проживав син позивачки, племінник відповідача ОСОБА_5 , зі своєю дружиною та трьома дітьми. У серпні 2022 року ОСОБА_3 поставив вимогу ОСОБА_6 звільнити його квартиру, останній виконав таку.

В свою чергу, ОСОБА_4 поставила вимогу відповідачу звільнити її квартиру для проживання її сина з сім`єю, однак ОСОБА_3 відмовляється добровільно покидати квартиру, що перебуває на праві власності позивачки. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Компенсовано ОСОБА_4 1073,60 грн сплаченого судового збору за рахунок держави.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1500,00 грн витрат, пов`язаних з переїздом її представника - адвоката Астаповича О.В. до іншого населеного пункту.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 адвокат Бордюк М.Й., вважає, що таке ухвалено з порушенням норм процесуального закону та недотриманням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, викладені у рішенні суду висновки не відповідають дійсним обставинам та зібраним доказам.

Звертає увагу, що суд виселив ОСОБА_3 з відповідної квартири, хоча така вимога не заявлялася.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з позивача судові витрати по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що проживання відповідача у спірній квартирі без правових підстав та всупереч волі позивачки, як нового власника, є порушенням її права користування та розпоряджання своїм майном, тому захист прав позивачки повинен здійснюватися у спосіб виселення відповідача зі спірної квартири.

При цьому, вимога про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою за встановлених у справі обставин не є належним способом захисту порушених прав позивача, однак, відновлення порушених прав позивачки відбудеться унаслідок виконання рішення суду про виселення відповідача із квартири, тому у задоволенні такої вимоги суд відмовив.

Разом з цим, суд вказав на те, що відповідач вселився у спірну квартиру з дозволу її попереднього власника, свого рідного брата ОСОБА_7 , тому зайняття квартири відповідачем не було самовільним.

Також суд врахував, що відповідач зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яку він на підставі договору довічного утримання від 07.02.2023 передав у власність ОСОБА_8 , при цьому, у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною набувача зазначеної квартири, підтвердила можливість відповідача користуватися цією квартирою.

Зважаючи на те, що відповідач є інвалідом 1 групи, сплачений позивачкою судовий збір, компенсовано їй за рахунок держави.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з того, що

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.2022, спадкоємцем спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , є позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Право власності ОСОБА_10 на квартиру на АДРЕСА_1 , підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта №8 від 10.05.2022 (а.с. 6).

В свою чергу, відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-682, виданого 29.07.2014 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Львівської області Заєць М.В. належить квартира на АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта № 18 від 29.07.2014 (а.с. 7).

Згідно із Актом КП «Червонограджитлокомунсервіс» №4567/07 від 29.09.2023 ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації (а.с. 8).

Згідно із пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 3 групи за загальним захворюванням (а.с. 30).

При цьому, за довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААА № 613913 від 16.05.2024 ОСОБА_11 є особою з інвалідністю І «Б» групи, за загальним захворюванням та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 139).

Відповідно до договору довічного утримання від 07.02.2023 ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_8 квартиру, що за адресою: АДРЕСА_2 , взамін останній зобов`язався утримувати та доглядати ОСОБА_3 довічно. Відповідно до примітки до договору ОСОБА_8 заборонено відчудження квартири до припинення чи розірвання договору довічного утримання (а.с. 33-35).

Згідно із інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №353780902 від 09.11.2023, квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_8 (а.с. 37).

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_4 просить про усунення перешкод у користуванні квартирою, які, за її словами, вчиняє їй ОСОБА_3 , шляхом виселення його з квартири АДРЕСА_3 .

Враховуючи наведене, має місце житловий спір, а спірні правовідносини фактично випливають із права власності на житло та користування таким.

Колегія суддів виходить з того, що згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно із вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як беззаперечно вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 фактично проживає у спірній квартирі, тобто використовує таку у власних цілях, таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (квартирою) для задоволення власних потреб у житлі.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру за життя його рідного брата та попереднього власника цієї квартири ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а після його смерті квартиру успадкувала позивачка ОСОБА_4 , зазначене дає підстави для висновку, що вселення відповідача у спірну квартиру дійсно не було самовільним.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту, однак за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК України.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17.

Доказів свідомої поведінки відповідача ОСОБА_3 , яка б свідчила про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення, позивачка не надала, більше того, подання апеляційної скарги в інтересах останнього, свідчить про протилежне.

В свою чергу, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно із ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

Однією з форм припинення сервітуту щодо користування чужим житлом є виселення.

Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Видами негаторного позову, пред`явленого з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання належним йому житловим приміщенням, є позови про виселення та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Таки чином, колегія суддів найперше виходить з того, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником такою власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), а також у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) викладено висновок про те, що оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивачів, спільним побутом із ними не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач ОСОБА_3 не членом сім`ї ОСОБА_4 , як нового власника квартири АДРЕСА_3 , вимога останньої про усунення їй перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача є підставною, а висновки суду першої інстанції з цього приводу правильними.

Зазначене одночасно спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність відповідних вимог позивачки та свідчить про ефективність саме такого способу захисту порушеного права.

Поряд з цим, висновки місцевого суду у цьому контексті є дещо взаємовиключними, оскільки покликаючись на судову практику про можливість застосування у спірних правовідносинах негаторного позову, як вимоги власника про усунення перешкод, власне у спосіб виселення відповідача, місцевий суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою за встановлених у справі обставин не є належним способом захисту порушених прав позивача.

Разом з цим, рішення суду у цій частині не оскаржується, а констатовані апеляційним судом обставини, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів також враховує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач ОСОБА_3 несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, протилежного відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

Крім цього, відповідач зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яку він на підставі договору довічного утримання від 07.02.2023 передав у власність ОСОБА_8 , однак у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною набувача зазначеної квартири, підтвердила можливість відповідача користуватися цією квартирою.

Будь які інші доводи з цього приводу, висновків суду, які є правильними та обґрунтованими спростувати не можуть та про протилежне не свідчать.

Надаючи оцінку додатковому рішенню та доводам апеляційної скарги у цій частині, колегія судді враховує таке.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

11.06.2024 представник позивача подав до суду заяву, у якій просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у сумі 34275,04 грн, а саме: витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 21000,00 грн, витрати на доїзд та добові представника у розмірі 12578, 03 грн, компенсація за відрив від звичайних занять в розмірі 697,01 грн.

Сторона відповідача заперечувала відповідні вимоги, зокрема, 19.06.2024 представник відповідача подав заперечення де зазначив, що відповідні вимоги є завищеними. Звертав увагу, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу становив 12000,00 грн, в той час як до відшкодування заявлена сума у розмірі 21000,00 грн. Щодо стягнення витрат на доїзд та добових представника, зазначив, що заявником не подано документів на підтвердження того, кому належить транспортний засіб, на якому здійснювався доїзд представника у судові засідання, договору про оренду такого автомобіля, документів про відрядження адвоката та про виплату йому коштів за такі відрядження. Щодо компенсації коштів за відрив від звичайних занять, то вказав, що позивач за такий час отримувала заробітну плату.

Задовольняючи частково заяву та ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції стягнув з відповідача на корить позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. та 1500,00 грн витрат, пов`язаних з переїздом її представника - адвоката Астаповича О.В. до іншого населеного пункту.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки ОСОБА_4 у даній справі під час розгляду справи в суді першої інстанції представляв адвокат Астапович О.В. згідно ордеру Серія ВС № 1230646 від 15 листопада 2023 року (а.с. 9).

До заяви про розподіл судових витрат додано договір про надання правничої допомого від 10.11.2023, розрахунок гонорару № 06-10 від 06.06.2024.

Згідно із п. 11 договору вартість послуг адвоката встановлюється у розмірі 1500,00 грн. година.

Як зазначалося вище, серед іншого, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів виходить з того, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Таким чином, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, колегія суддів не може погодитися із стягнутою місцевим судом сумою та вважає таку безпідставно завищеною.

Зокрема, представником диференційовано (розділено) відповідні послуги: ознайомлення із ухвалою про відкриття провадження та консультація замовника; ознайомлення із клопотанням відповідача від 10.01.2024, консультація замовника; ознайомлення із поясненнями представника відповідача від 21.03.2024, консультація замовника; ознайомлення із поясненнями представника відповідача від 24.05.2024, консультація замовника; написання додаткових пояснень від 24.04.2024, формування додатків, подання до суду, тоді як колегія суддів вважає, що усі ці послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Крім цього, документи з відповідними додатками, з якими ознайомлювався представник позивача, є невеликими за обсягом, а пояснення останнього від 24.04.2024 за своєю суттю є дублювання обставин, викладених у позовній заяві.

Також, колегія суддів враховує, що спір перебував на розгляді Червоноградського міського суду Львівської області з грудня 2023 року до 25 червня 2024 року, тобто фактично пів року, а за цей час було проведено шість судових засідань, на чотирьох з яких був присутній представник ОСОБА_1 (а.с. 53, 75, 89, 115, 131, 150).

Зазначене дозволяє прийти висновку, що складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, свідчить, що вимога сторони позивача та стягнення витрат на правову допомогу у відповідному розмірі, не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Разом з цим, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення 8000 грн. понесених витрат на оплату правової допомоги, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного додаткового рішення.

Відповідні висновки апеляційного суду не є підставою для перерозподілу судових витрат за наслідками апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Бордюка Михайла Йосиповича задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року змінити в частині стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши розмір таких з 12000,00 грн. до 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

У решті додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк