КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/8519/23 Головуючий у 1 інстанції: Коваленко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року в справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: державний виконавець Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В.С. на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц Віктора Степановича щодо здійснення Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №73537768 за весь період розрахунку заборгованості та зобов`язати його здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 73537768 за весь період перебування на виконанні вказаного виконавчого провадження, з 07.12.2023 до дня прийняття рішення, з урахуванням вимог частини другої статті 195 СК України, виходячи із середнього заробітку по місту Києву.

В скарзі зазначив, що не погоджується з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів здійсненим виконавцем станом 26.06.2024, оскільки вважає, що при розрахунку не було враховано, що він є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, а тому відповідно до частини другої статті 195 СК України заборгованість має визначатися, виходячи з середньої заробітної плати працівника даної місцевості.

При розрахунку аліментів до суми доходів за 4 квартал 2023 року виконавцем було включено 20 100,00 грн. від Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (ознака доходу 128), що суперечить Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року N 146;

При розрахунку аліментів за 3 квартал 2023 року (відповідь ДПСУ від 16.02.2024) та 1 квартал 2024 року (відповідь ДПСУ від 08.06.2024) включався дохід без відрахування суми сплачених податків, що протирічить висновку викладеному у постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 5 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18 про те, що норми СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц Віктора Степановича щодо визначення розміру доходу боржника за період червень 2023 року - березень 2024 року та здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 73537768 та зобов`язано здійснити новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №73537768, обчислюючи розмір доходу з підприємницької діяльності за період червень 2023 року - березень 2024 року, виходячи із середнього заробітку по місту Києву, з урахуванням вимог частини другої статті 195 СК України.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на 26 червня 2024 сума за червень 2023 року - березень 2024 року, з якої нараховане стягнення за кожен місяць, визначена як сума всіх доходів боржника від підприємницької діяльності (ознака доходу 157) без урахуванням вимог частини другої статті 195 СК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 06 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначала, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконання судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення скарги так як, ані боржник, ані його представник не зверталися до державного виконавця з будь-якими клопотаннями про перерахунок заборгованості по аліментам.

Вважає, що звернення зі скаргою було передчасним, а тому вона не підлягала задоволенню.

Зазначила, що на день звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця (липень 2024 року) заборгованість по аліментам була відсутня, а погашення відбулось в квітні 2024 року.

18 вересня 2024 року від представника ОСОБА_2 , адвоката Вовченко С.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Мельник А.І., підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

В судовому засіданні адвокат Вовченко С.М., представник ОСОБА_2 , заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №754/8519/23 (провадження №2-н/754/565/23) за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

29.06.2023 Деснянським районним судом міста Києва було видано наказ, згідно з яким наказано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23.06.2023 і до досягнення старшим сином повноліття.

07 грудня 2023 року наказ було пред`явлено до виконання до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ).

08 грудня 2023 року державний виконавець Проц В.С. відкрив виконавче провадження (ВП № 73537786).

Заявою від 18 червня 2023 року ОСОБА_2 звертався до державного виконавця надати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Одночасно повідомив, що є фізичною особою-підприємцем на єдиному податку.

З 16 червня 2023 року пан Клеймьонов є фізичною особою-підприємцем (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Відповідно до витягу № 16035 від 15 червня 2023 року з реєстру платників єдиного податків ОСОБА_2 перебуває на спрощеній системі оподаткування.

26 червня 2024 року на адвокатський запит С. Вовченко від 21.06.2024 №1 на електронну пошту адвоката надійшла відповідь № 73537768, в тому числі було надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на дату відповіді; з одночасним розміщенням вказаних документів в реєстрі виконавчого провадження.

У межах наданого розрахунку за період з червня 2023 року по червень 2024 року державним виконавцем було нараховано суму аліментів, яка підлягає стягненню в розмірі 505 575,97 грн.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом статей 1, 5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі -Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У статті 195 СК України передбачено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Колегія суддів звертає увагу на положення частини третьою статті 195 СК України де зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність обов`язку у боржника звертатися спочатку до виконавця, а лише потім до суду.

Вважає висновки суду першої інстанції про неправомірність дій головного державного виконавця Голосіївського ВДВС та зобов`язання провести повторний розрахунок заборгованості є вірними, оскільки були здійснені при повному дослідженні всіх обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана