Справа № 202/8783/24
Провадження № 2-о/202/246/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2024 року

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Дребот І.Я.

при секретарі Савич В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу

за заявою ОСОБА_1

заінтересована особа Індустріальний відділ державної реєстрації актів

цивільного стану у місті Днпрі Південного- Східного міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м. Дніпро),

про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду міста Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, в якій заявник просить суд встановити факт смерті його сестри ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви, заявник стверджує, що він є рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Дніпро (до перейменування - Дніпропетровськ), Дніпропетровська область Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ялта, Автономної Республіки Крим, причина смерті- набряк головного мозку травматичний, крововилив епідуральний травматичний, перелом склепіння черепа, контакт з тупим предметом з невизначеними намірами, у неточному місці.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне заявнику для проведення державної реєстрації її смерті компетентним органом виконавчої влади України, отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразка та для реалізації своїх спадкових прав.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2024, справу розподілено судді Дребот І.Я.

Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 16.07.2024 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.07.2024 з повідомленням сторін по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 317ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Дослідивши матеріали справи, усі докази наявні в матеріалах справи суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідноз ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 317 ЦПК України передбачено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

У відповідностідо ч.1ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Отже, під час розгляду судом справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, доведенню підлягає факт чи подана така заява належною особою у відповідності до положень ч.1 ст. 317 ЦПК України, а саме: членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси).

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуєтьсяна всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджуючи подані заявником до суду документи, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії: НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Дніпропетровську, про що 27.06.1995 року складено відповідний актовий запис за № 714. Батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Заявник: ОСОБА_1 , є громадянином України, на ім`я якого 19.05.2011 року Дніпропетровським РВГУМВС України в Дніпропетровській області видано паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 . Місце проживання останнього згідно паспорта громадянина України зареєстроване в АДРЕСА_1 .

Також з поданих до суду документів вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Дніпропетровську, про що 04.11.2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 1098, що вбачається з витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу. РНОКПП: НОМЕР_3 . Також в матеріалах справи наявна копія проїздного документа дитини, серія НОМЕР_4 належного ОСОБА_5 , дійсного до 01.10.2016 року.

З поданої заяви вбачається, що ОСОБА_2 виїхала до Автономної Республіки Крим разом з сім`єю у 2014 році, паспорт громадянина України не отримувала, померла у повних 17 років.

Так, як вже зазначалось вище, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

На сьогодні в законодавстві поняття «член сім`ї» застосовується в різних значеннях в залежності від сфери правовідносин. Так відповідно до частини 2 статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до пункту 1.26 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» членами сім`ї фізичної особи вважаються її чоловік або дружина, прямі родичі (діти або батьки) як фізичної особи, так і її чоловіка або дружини, а також чоловік або дружина будь-якого прямого родича фізичної особи або її чоловіка (дружини). Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них (п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99). Судова практика взагалі розрізняє поняття «родичі» та «члени сім`ї».

Коментована стаття окреслює загальні ознаки, яким повинен бути зв`язок між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім`єю. До таких ознак належать: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом; взаємні права та обов`язки. Разом з тим, ознаки членів сім`ї не можна розглядати окремо від підстав створення сім`ї, передбачених у частині 4 коментованої статті. Оскільки спільне проживання та побут та наявність взаємних прав та обов`язків можуть бути і у інших суб`єктів, які не є членами сім`ї (наприклад, проживання кількох студентів в одній кімнаті в гуртожитку).

Поряд з цим, будь-яких належних доказів на підтвердження факту сімейних відносин, таких як: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом; взаємні права та обов`язки, між заявником та померлою ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Приймаючи недоведеність факту сімейних зв`язків заявника з особою ОСОБА_2 , суд також зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 впливає будь-яким чином на права, обов`язки чи законні інтереси заявника ОСОБА_1 . Суд звертає увагу, що заявник є спадкоємцем другої черги. Матеріали справи не містять доказів відмови спадкоємців першої черги від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 чи пропуску строку на прийняття спадщини спадкоємцями першої черги, у зв`язку із чим, у заявника могло б виникнути право чи інтерес на прийняття спадщини, тому суд приходить до висновку що заявником не виконано виимог ст. 317 ЦПК України та не доведено, що встановлення даного факту є дійсно необхідним для реалізації його спадкових прав.

За наслідком вище викладене, суд доходить до висновку про недоведеність заявником права на звернення до суду з цією заявою в порядку ст. 317 ЦПК України, яку мають право подавати зокрема члени сім`ї померлої особи, або інші заінтересовані особи (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси).

Суд зазначає, що ОСОБА_1 заявляючи вимоги про встановлення факту смерті особи - ОСОБА_2 , в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Крім того слід враховувати, що у відповідності до ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом.

Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом, у тому числі обов`язок з доведення заявлених вимог, є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, за наслідком чого у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.1,2,4,76-80,265,259,315-317,319ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), за участі заінтересованої особи Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (місцезнаходження: 49081, м. Дніпро, проспект Слобожанський, 14), про встановлення факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи,якому повнерішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має правона поновленняпропущеного строкуна апеляційнеоскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законноїсили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу небуло подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Я. Дребот