Справа № 944/6542/21 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-з/811/235/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
22 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадженнями без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року в складі судді Швед Н.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,-
У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат.
Заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 18.09.2019 по 26.10.2021 в розмірі 93 733 (дев`яносто три тисячі сімсот тридцять три) грн 73 коп та інфляційних витрат в розмірі 219 780 (двісті дев`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят) 60 коп. Всього стягнуто 313 514 (триста тринадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн 33 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 080 (чотири тисячі вісімдесят) грн 30 коп.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовлено.
Заочне рішення в загальному порядку оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважала таке незаконним та необґрунтованим, просила скасувати заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року, справу на правити для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю, а саме до Галицького районного суду м. Львова.
06 червня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Чайка Ю.Т., надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому, висловивши свою позицію, представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року - без змін.
07.08.2024 на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Чайки Ю.Т. про ухвалення додаткової постанови, зазначає, що подаючи відзив на апеляційну скаргу, у такому зазначено розрахунок судових витрат, які позивач поніс та очікує понести за час розгляду цієї справи Львівським апеляційним судом. Покликаючись на норми процесуального закону, а також практику Європейського суду з прав людини, просить долучити до матеріалів справи документи, які підтверджують отримання ОСОБА_1 правничої допомоги та ухвалити додаткову постанову про відшкодування останній витрати у розмірі 6000,00 грн.
Заслухавши суддю доповідача, колегія суддів дійшла таких висновків.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами 3, 4 вказаної статті унормовано, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Зважаючи на те, що розгляд апеляційної скарги у даній справі проводився без повідомлення учасників справи, відтак розгляд заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення проводиться також у порядку письмового провадженнями без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
При цьому, ключовим питанням у межах даного провадження № 22-з/811/235/24 є оцінка судових витрат, які були понесені позивачем при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року, тобто в апеляційній інстанції, з погляду їх співмірності, реальності, необхідності та складності спірних правовідносин.
Перевіряючи підставність заяв про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів враховує таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.
Зважаючи на те, що Львівський апеляційний суд 30.07.2024 виніс постанову, якою заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2023 року залишив без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення є підставною, тому апеляційний суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат, керуючись загальними правилами розподілу таких.
Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вже зазначалося, подаючи відзив на апеляційну скаргу, сторона позивача зазначила про те, які судові витрати очікує понести у зв`язку з апеляційним розглядом справи, що відповідає п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України (т. 3 а.с. 182-194).
Так, відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Разом з цим, слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження обґрунтованості витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_2 подано копію договору б/н про надання правової допомоги від 25.11.2021, замовлення №03.06.2024 та Акт про надання правової допомоги від 01.08.2024 (а.с. 258-262).
Зокрема, замовлення містить перелік послуг, які мали бути надані адвокатом та які згідно Акту про надання правової допомоги останній надав, загальна вартість послуг 6000,00 грн., а саме написання відзиву 4000,00 грн, а консультація, ознайомлення з матеріалами справи та аналіз судової практики 2000,00 грн.
Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Враховуючи складність справи, порядок та тривалість розгляду такої, об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлена представником позивача сума на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеною.
Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Так, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Колегія суддів звертає увагу, що представником позивача диференційовано (розділено) такі послуги, як надання консультацій, вивчення та аналіз судової практики, написання відзиву, при цьому, колегія суддів вважає, що усі ці послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.
В свою чергу, складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, свідчить, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона позивача не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.
Таким чином, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду даної справи, складність та важливість такої для сторін, оскарження рішення стороною відповідача, відтак незмінність правової позиції позивача, колегія суддів вважає, що заяву про розподіл судових витрат необхідно задовольнити частково.
Так, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 буде 3000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Чайки Юрія Тарасовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правову (правничу) допомогу понесених на стадії апеляційного розгляду справи в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог заяви відмовити.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного тексту додаткової постанови.
Повний текст додаткової постанови складений 22 жовтня 2024 року.
Головуючий: А.В. Ніткевич
Судді: С.М. Бойко