27.11.2024 Справа № 363/3788/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., при секретарі Ходасевич Д.К., за участі представника позивачки адвоката Лунегова О.О., представника відповідача адвоката Кручок Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної колишньої дружини,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2024 року адвокат Лунегов О.О. в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_2 безстроково аліменти на утримання колишньої дружини ОСОБА_1 , яка стала непрацездатною до розірвання шлюбу в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду, а також стягнути витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2024 року у справі за №363/72/24 розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем. Від шлюбу колишнє подружжя має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка, перебуваючи у шлюбі отримала захворювання тромбомболію легеневої артерії, набула другу групу інвалідності, рак легень четверта стадія, метастази уражений криж : хребет, ребро. Відповідно до відомостей із ДПСУ ГУ ДПС у Київській області станом на 02.07.2024 року у ОСОБА_1 нараховані доходи, нараховані податки та ВЗ в ДРФОПП за період із 01.04.2024 року по 02.07.2024 року відсутні. Представник позивача вказує, що позивачка стала непрацездатною до розірвання шлюбу, потребує постійного догляду та лікування, у зв`язку з наявним в неї захворюванням, яке було виявлено у неї під час перебування у шлюбі з відповідачем, а тому представник позивачки просить стягнути з відповідача безстроково аліменти на утримання непрацездатної колишньої дружини.

Ухвалою суду від 12.08.2024 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду, по ній відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

24.09.2024 року до суду від представника відповідача адвоката Кручок Н.В. надійшов відзив на позовну заяву в якій остання зазначала, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача вказала, що позивачкою не доведено її статус непрацездатної та факту наявності в неї потреби в матеріальній допомозі і сторонньому догляді, про що вона заявляє в позові, не доведено можливості відповідача надавати таку допомогу. Так, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що з 06.01.2022 року по 01.02.2024 року позивачка мала статус особи з другою групою інвалідності, причина інвалідності «загальне захворювання» з висновком про умови та характер праці «може працювати в створених умовах». Це означає, що на дату подання свого позову до суду позивачка не є інвалідом, а будучи у віці 47 років, в розумінні ст. 1 ЗУ «Про загально-обов`язкове державне пенсійне страхування» є працездатною особою, що в свою чергу не дає їй права вимагати стягнення аліментів з колишнього чоловіка на її утримання. Також, позивачкою не доведено наявності у неї потреби в утриманні, наявності витрат на лікування та придбання ліків, жодних платіжних документів, які б підтвердили здійснювані нею витрати на придбання ліків чи оплату послуг лікарів, позивачкою не надано. Зі змісту доданої до позову заяви лікаря медичного відділу лікарні м. Олесунд (Королівство Норвегія) вбачається, що позивачка хворіє на рак легенів хронічно, її лікують таблетками, які вона приймає вдома і не особливо часто вона потребує спостереження в спеціалізованій медичній службі. Такий опис її стану здоров`я дає підстави вважати, що вона працездатна за станом здоров`я, може працювати і утримувати себе самостійно. Водночас, відповідач не має матеріальної можливості сплачувати відповідні аліменти, оскільки є платником аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Крім того, у вказаному відзиві представник відповідача зазначила, що відповідачем очікується понесення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. Детальний опис наданих правничих послуг та докази їх оплати будуть надані до суду протягом 5-ти днів з моменту постановлення рішення по справі.

Представником позивачки, в свою чергу, 27.09.2024 року подано до суду відповідь на відзив в якому вказано, що на дату звернення до суду у позивачки наявний статус інваліда другої групи, оскільки, якщо у період дії воєнного стану людині потрібно пройти повторний огляд, але вона не має можливості цього зробити можна пройти огляд пізніше протягом шести місяців після припинення/скасування воєнного стану. Строк дії попередньої довідки продовжується на весь період. Згідно постанови КМУ за №225 від 08.03.2022 року вважається, що інвалідність продовжується на весь період дії воєнного стану і на шість місяців після його скасування або припинення. 30.03.2022 року постановою КМУ за №390 були внесені зміни щодо строку повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку дії деяких медичних документів в умовах воєнного стану. Відповідно до яких, повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування. При цьому, інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану. Тобто, в період дії воєнного стану, довідки МСЕК про інвалідність вважаються автоматично продовженими, а дата переогляду переноситься на строк після припинення воєнного стану, а тому позивачка є непрацездатною особою і має право вимагати стягнення аліментів на своє утримання. Крім того, у відповідача на праві власності є частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи судом, представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, зазначив, що на стягненні витрат на правову допомогу з відповідача позивачка не наполягає.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала, щодо позовних вимог в повному обсязі та просила суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства - кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У рішенні від 12.03.2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 4 та ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, передбачено ст. 13 ЦПК України.

Стаття 81 ЦПК України наголошує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Стаття 76 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, випливає зі змісту ст. 77 цього Кодексу.

Вислухавши представників сторін та дослідивши надані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду цієї справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку:

Так, судом встановлено, що сторони по справі з 11.02.2021 року перебували у зареєстрованому Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) шлюбі, актовий запис за №42, що слідує з рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2024 року у справі за №363/72/24 та не оспорюється учасниками справи (а.с. 21-25).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціального експертної комісії серії АВ №1081285 від 21.02.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 06.01.2022 року має другу групу інвалідності, яка встановлена строком до 01.01.2024 року, причина інвалідності загальне захворювання та може працювати в створених умовах (а.с. 17-18).

До матеріалів справи, також долучено копію індивідуальної програми реабілітації інваліда за №7 (вікова категорія від 18 років і старше) від 06.04.2023 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має ІІ групу інвалідності, не має професії, не працює, потребує відновної терапії, медичного спостереження лікарів ЗПСМ та психолого-педагогічної реабілітації у виді консультації, при цьому не потребує фізичної, професійної, фізкультурно-спортивної, соціальної та побутової, а також технічної та інших способів реабілітації, може працювати в створених умовах, не потребує спеціальних засобів для орієнтування, спілкування та обміну інформацією, спеціальних засобів самообслуговування, спеціальних засобів для догляду, спеціальних засобів для освіти і занять трудовою діяльністю, ортопедичних засобів, спеціальних фізкультурно-спортивного обладнання, спорядження, спортивного інвентарю (а.с. 19-20).

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за №2960 від 31.05.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 має діагноз: тромбоемболія легеневої артерії (а.с. 15-16).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2024 року, що набрало законної сили 06.05.2024 року у справі за №363/72/24 - шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.02.2021 року, Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис за №42 - розірвано (а.с. 21-24).

Таким чином, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 отримала захворювання та статус особи, що має другу групу інвалідності, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно листа Головного управління ДПС у Київській області та Форми №25ДР - станом на 02.07.2024 року інформація про джерела/суми нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків за період з 01.04.2024 року по 02.07.2024 року стосовно ОСОБА_1 відсутня (а.с. 26-27).

Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за №05 від 17.02.2022 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 32 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України позивачка не перебуває та пенсію не отримує (а.с. 33-34).

Як вбачається з заяви Головного лікаря медичного відділу лікарні в м. Олесунд відділу департаменту охорони здоров`я в Море і Румсдал від 17.04.2024 року в ОСОБА_4 поширений рак легенів, а тому необхідно вважати її хворобу хронічною (довічною). Вона перебуває в особливій ситуації, її тип раку означає, що поки її можуть лікувати таблетками, які вона приймає вдома. Вона все одно потребуватиме спостереження у спеціальній медичній службі, але не особливо часто. Якщо відбудуться значні зміни в її хворобі, вищезазначене (включаючи потребу в подальшому спостереженні) також може змінитися (а.с. 30-32).

Крім того, представником відповідача надано суду наступні докази:

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2022 року у справі за №363/2446/21 визнано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.06.2021 року та до досягнення повноліття (а.с. 59).

Судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 05.08.2024 року у справі за №363/3790/24 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 29.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 60).

З довідки за №7, виданої 09.09.2024 року бухгалтером ТОВ «ФУД МАРКЕТ КОМПАНІ» ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_2 працює на зазначеному підприємстві з 01.07.2020 року, на даний момент займає посаду «водій автотранспортних засобів» та за період з 01.03.2024 року по 31.08.2024 року його дохід склав 49 171,55 грн. (а.с. 61). Крім того, про наявність у відповідача доходу свідчить і відомості ПФУ Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу), довідки форми ОК-7 та ОК-5, щодо ОСОБА_2

З відомостей з АС ВП вбачається, що відносно ОСОБА_2 відкрито виконавчі провадження за №70224373 від 03.11.2022 року та за №75891165 від 28.08.2024 року (а.с. 62-63)

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №396682196 від 26.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 86-87).

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин 1-3 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

У постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року у справі № 759/6629/19 наведено правовий висновок, згідно якого, чинне законодавство у ч. 2 ст. 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

Згідно ст. 76 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Стаття 77 СК України вказує на те, що утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Згідно наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивачка захворіла та отримала другу групу інвалідності за час перебування у шлюбі із відповідачем, вказану обставину відповідач також не заперечує.

Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі.

Судом встановлено, що позивачка хворіє на тромбомболію легеневої артерії, набула другу групу інвалідності, рак легень четверта стадія, метастази уражений криж : хребет, ребро, перебуває в особливій ситуації, її тип раку означає, що її можуть лікувати таблетками, які вона приймає вдома, потребує спостереження у спеціальній медичній службі. При цьому судом враховано те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у ч. 1 ст. 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Вказаних обставин судом під час розгляду справи не встановлено.

Суд не погоджується з посиланням представника відповідача на те, що станом на момент звернення до суду з цим позовом, а саме 29.07.2024 року, ОСОБА_1 не має другої групи інвалідності, оскільки згідно довідки, наданої позивачкою - інвалідність їй встановлена була з 01.02.2024 року по 01.01.2024 рік.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року за №2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався, останній раз до 08.02.2025 року.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

30.03.2022 року постановою КМУ за №390 було доповнено п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 року за №225 «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України», згідно з яким повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану на території України, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування за умови неможливості направлення:

- осіб з інвалідністю та осіб, яким встановлено ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках), лікарсько-консультативною комісією на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.12.2009 року за №1317;

- дітей з інвалідністю лікарем до лікарсько-консультативної комісії відповідно до Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року за №917.

При цьому інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд.

У разі коли в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю встановлений строк повторного огляду, що припав на період дії воєнного стану на території України, та в особи з інвалідністю відсутня можливість пройти медико-соціальну експертну комісію, а в дитини з інвалідністю лікарсько-консультативну комісію закладу охорони здоров`я, їх індивідуальна програма реабілітації продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд і не отримано відповідну індивідуальну програму реабілітації.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 на день звернення до суду з позовом є особою зі статусом інвалідності другої групи та у відповідності до ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатною особою.

Не бере до уваги суд і посилання представника відповідача про те, що позивачка, звертаючись до суду з цими вимогами не довела факту наявності в неї потреби в матеріальній допомозі.

Так, в розумінні положень ч. 4 ст. 75 СК України - один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у позивачки інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду Україн и у справі за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України (конституційність) ч. 4 ст. 75 СК України (справа за №1-1/2023(72/23)) від 29.10.2024 року, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 4 ст. 75 СК України, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому КСУ зазначає, що прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту ч. 4 ст. 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, ч. 4 ст. 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване. Конституційний Суд України зазначає, що потребу в матеріальній допомозі, за наявності спору, слід визначати в судовому порядку, у кожному конкретному випадку, у спосіб зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, а також перебування в особи (відповідача) на утриманні інших осіб (батьків, дітей від інших шлюбів тощо), що дасть можливість повною мірою визначити матеріальну потребу одного з подружжя і можливості іншого з подружжя в наданні утримання (аліментів) та забезпечить тому з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, можливість її отримати, а призначення особі відповідної пенсії або іншої соціальної виплати не може залежати від виплат, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя. Призначення державою соціальних виплат не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення. Протилежне унеможливлює врахування судом усіх особливостей конкретної життєвої ситуації.

Вказане свідчить про те, що лише наявність у позивачки соціальних виплат від держави не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення. З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в ч. 1 ст. 75 СК України так і в низці інших приписів СК України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 СК України - утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

Відповідно до ст. 8 Конституції України - в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції).

Конституція України в ст. 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (ст. 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22.05.2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини». Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей, шляхом надання відповідного соціального забезпечення.

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, №4, №7 та №11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17.07. 1997 року.

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Так, відповідно до ст. 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини - право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі ст. 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права - на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (ст. 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

Судом встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовлено позивачці у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, крім того на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України позивачка не перебуває та пенсію не отримує.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності вважає, що на користь позивачки підлягають стягненню з її колишнього чоловіка відповідача по справі, аліменти на її утримання.

Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення аліментів, суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого, порівняно із становищем одержувача аліментів. Зокрема окрім матеріального становища позивачки, суд враховує і матеріальне становище відповідача, який є працездатним, на даний час офіційно працює, отримує дохід, відомостей про наявність в нього тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано.

Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» - розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

З матеріалів справи слідує, що з відповідача вже стягуються аліменти: на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 29.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття та на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.06.2021 року та до досягнення повноліття.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та норм зазначеного вище чинного законодавства, суд приходить до висновку про можливість стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На переконання суду саме такий розмір аліментів буде відповідати вимогам закону та принципам справедливості, не порушить інтересів відповідача та, не покладе надмірний тягар на нього, і захистить право позивачки на утримання, визначене законом, забезпечивши баланс майнових інтересів сторін по справі.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це (ч.1, 3 ст.79 СК України).

Судом встановлено, що днем пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання непрацездатної колишньої дружини є 29.07.2024 року, а тому аліменти слід стягувати, починаючи з цієї дати і протягом строку інвалідності.

При цьому, суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 80 СК України, розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Крім того, відповідно до ст. 82 СК України, право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» - позивачі у справах за позовами щодо стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Судом встановлено, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачкою судових витрат понесено не було, а відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Так як позов задоволено частково, то в відповідності до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача судовий збір на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 403,73 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 274-279, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на її утримання у розмірі 1/12 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29.07.2024 року, протягом строку інвалідності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судові витрати у розмірі 403,73 грн. гривень.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт № НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пас порт серія НОМЕР_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Головуюча суддя О.П. Дьоміна