Провадження №2/760/5107/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки в розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ДП «Завод 410 ЦА», в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 523603, 25 грн, яка складається з не виплаченої заробітної плати у сумі 187880,85 грн та середнього заробітку за час затримки в розрахунку у сумі 335722,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ДП «Завод 410 ЦА» з 17 листопада 2008 року по 17 березня 2023 року. Наказом №194/о від 17 березня 2023 року позивача було звільнено з посади провідного інженера з організації та вдосконалення виконавчої дисципліни секретаріату Управління справами адміністрації та соціальною діяльністю за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно довідки №80 від 25 квітня 2023 року, що станом на день звільнення позивача заборгованість ДП «Завод 410 ЦА» перед позивачем становить 187880,85 грн. Враховуючи, що зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати не виконані, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість із заробітної плати в сумі 18788,85 грн.

Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 190 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 335722,40 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 грудня 2023 року для розгляду указаної справи визначено суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

12 лютого 2024 року до суду від представника ДП «Завод 410 ЦА» - Пирогівського В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні в сумі 335722,40 грн. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачем здійснено невірний розрахунок середньоденного заробітку у розмірі 1766,96. При обчисленні середньоденного заробітку позивач включив до розрахунку суму компенсації за невикористану відпустку, що суперечить п.п. б пункту 4 Порядку. Крім того. Вказав, що в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від волі відповідача та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем, оскільки у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17 листопада 2008 року була прийнята на роботу до ДП «Завод 410 ЦА».

Відповідно до наказу №194/о від 17 березня 2023 року позивач звільнилася з посади провідного інженера з організації та вдосконалення виконавчої дисципліни секретаріату Управління справами адміністрації та соціальною діяльністю за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

Позивач стверджує, що при звільненні її з роботи відповідачем не був проведений належний розрахунок з останньою.

Згідно довідки щодо заборгованості по заробітній платі №1.4-264 від 25 квітня 2024 року, на день звільнення ОСОБА_1 нараховано, але не виплачено заробітну плату у сумі 241187,40 грн, з них утримання із заробітної плати - 47031,55 грн. Загальна сума заборгованості по заробітній платі до виплати становить 187880,85 грн.

Відповідно до довідки про доходи №80 від 25 квітня 2023 року за період квітень 2022 року - березень 2023 року ОСОБА_1 нараховано дохід у сумі 241187,40 грн, утримання - 47031,55 грн, до виплати - 187880,85 грн.

Звернувшись до суду з указаним позовом до ДП «Завод 410 ЦА», позивач просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 187880,85 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 335722,40 грн.

Відповідач у відзиві не заперечував щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 187880,85 грн. Разом з тим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні покликаючись на те, що позивачем було невірно здійснено розрахунок, до того ж, в затримці розрахунку при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від волі відповідача, та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем, оскільки у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника..

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику ОСОБА_1 усіх сум, що їй належали при звільненні, що не заперечується відповідачем, з ДП «Завод 410 ЦА» необхідно стягнути на користь позивача 187880,85 гривень заборгованості з виплати заробітної плати.

Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.03.2023 по 12.12.2023.2024 року (190 днів) у сумі 335722 грн.

Проте, суд не може погодитися із розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, наведеного позивачем.

Відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки про доходи, виданої ДП "Завод 410 ЦА", нарахована заробітна плата позивача у січні 2023 року складала 12628 грн, у лютому 2023 року - 16207,07 грн.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 686,55 грн (12628 грн + 16207,07 грн = 28835,07 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 42 робочі дні (22 робочих днів у січні 2023 року + 20 робочих днів у лютому 2023 року).

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців становить 89251,50 грн (130 робочих днів за період з 18 березня 20223 року до 17 вересня 2023 року х 686,55 грн - середньоденна заробітна плата позивача).

Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців - за період з 18.03.2023 по 17.09.2023 року складає 89251,50 грн.

Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від волі відповідача та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем та полягали в наступному. Зокрема, звертається увага на те, що ДП «Завод 410 ЦА» є підприємством оборонно-промислового комплексу, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави та включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83. Здійснює ремонт, технічне обслуговування та модернізацію повітряних суден та надає послуги підприємствам, які експлуатують повітряні судна та авіаційну техніку, для забезпечення обороноздатності, безпеки і захисту інтересів держави. Здійснення такої діяльності є одним із пріоритетних напрямків у забезпеченні оборони України.

Нормами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не доведено, що підприємство не здійснює господарську діяльність або така діяльність обмежена, або доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок із позивачем у день його звільнення у матеріалах справи відсутні.

Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст.116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Як встановлено судом із довідки про доходи №80 від 25 квітня 2023 року із нарахованого ОСОБА_1 доходу за період з квітня 2022 року до березня 2023 року у сумі 187880,85 грн ДП «Завод 410 ЦА» вже утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з доходу ОСОБА_1 за указаний період у сумі 47031,55 грн.

Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача

- заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 187880,85 грн з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору,

- середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців - за період з 18.03.2023 року по 17.09.2023 року у сумі 89251,50 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2771,32 грн судового збору.

Керуючись ст.10, 12, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки в розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 187880 (сто вісімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 85 копійок заборгованості з виплати заробітної плати з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 89251 (вісімдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят одну) гривню 50 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2023 року по 17 вересня 2024 року.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь держави 2771 (дві тисячі сімсот сімдесят одну) гривню 32 копійки судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі :

позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - Державне підприємство «Завод 410 ЦА», адреса місцезнаходження: 03151, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 94, .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова