ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 522/17464/18

провадження № 61-17533св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень з процесуальних питань суду першої інстанції

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив розірвати шлюб, поділити майно та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні майном.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2020 року, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року про виправлення описки, роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю. Продовжено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі протягом 20 років, від якого вони мають доньку. Для створення найкращих умов існування родини ними було придбано нерухоме майно (дві квартири, машиномісце та нежитлове приміщення) та рухоме майно (автомобіль). Однак стосунки між ними погіршилися, що призвело до їх окремого проживання з лютого 2018 року та прийняття рішення про розірвання шлюбу з одночасним поділом майна.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на:

квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м;

машиномісце АДРЕСА_2 , загальною площею 16,8 кв. м;

нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв. м;

спальний гарнітур, виробництва Румунії вартістю 120 000,00 грн;

диван для вітальні, виробництва Італія вартістю 150 000,00 грн;

меблі для передпокою вартістю 70 000,00 грн;

пральну машину-автомат «Bosch» вартістю 30 000,00 грн;

телевізор «Samsung» вартістю 20 000,00 грн;

штори та фіранки вартістю 160 000 грн;

телевізори «Sony» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн;

кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн;

кавоварку виробництва «Delonghi Prima» вартістю 30 000,00 грн;

кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії вартістю 600 000,00 грн;

дитячий гарнітур, виробництва Іспанії вартістю 100 000,00 грн;

визнати автомобіль BMW, 2017 року випуску р/н НОМЕР_1 особистою власністю ОСОБА_2 ;

поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином:

визнати за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м;

1/2 частину машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 16,8 кв. м;

1/2 частину нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв. м;

визнати за ОСОБА_2 право власності на:

1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м;

1/2 частину машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 16,8 кв. м;

1/2 частину нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв. м;

виділити у власність позивачу речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000,00 грн, а саме:

спальний гарнітур, виробництва Румунії вартістю 120 000,00 грн;

диван для вітальні, виробництва Італія вартістю 150 000,00 грн;

меблі для передпокою вартістю 70 000,00 грн;

пральну машину-автомат «Bosch» вартістю 30 000,00 грн;

телевізор «Samsung» вартістю 20 000,00 грн;

штори та фіранки вартістю 160 000 грн;

телевізори «Sony» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн;

кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн;

кавоварку виробництва «Delonghi Prima» вартістю 30 000,00 грн;

виділити у власність відповідачу речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000,00 грн, а саме:

кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії вартістю 600 000,00 грн;

дитячий гарнітур, виробництва Іспанії вартістю 100 000,00 грн;

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також речами домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000,00 грн, а саме: спальним гарнітуром, виробництва Румунії вартістю 120 000,00 грн; диваном для вітальні, виробництва Італії вартістю 150 000,00 грн; меблями для передпокою вартістю 70 000,00 грн; пральною машиною-автомат «Bosch» вартістю 30 000,00 грн; телевізором «Samsung» вартістю 20 000,00 грн; шторами та фіранками вартістю 160 000,00 грн; телевізорами «Sony» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кондиціонерами «Mitsubishi» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кавоваркою виробництва «Delonghi Prima» вартістю 30 000,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю повернуто позивачу.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року у складі судді Павлик І. А. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на:

квартиру АДРЕСА_1 ;

машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 ;

нежитлове приміщення загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 ;

спальний гарнітур виробництва Румунії; диван для вітальні виробництва Італії; меблі для передпокою; пральну машину-автомат «Bosch»; телевізор «Samsung»; штори та фіранки; телевізори «Sony» (2 штуки); кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки); кавоварку «DelonghiPrima»; кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа) виробництва Італії; дитячий гарнітур виробництва Іспанії.

Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином:

визнано за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 ;

1/2 частини нежитлового приміщення загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 ;

визнано за ОСОБА_2 право власності на:

1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 ;

1/2 частини нежитлового приміщення загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 .

Виділено у власність ОСОБА_1 речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 : диван для вітальні виробництва Італії; меблі для передпокою; телевізор «Samsung»; пральну машину-автомат «Bosch»; штори та фіранки; телевізор «Sony» (1 штука); кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); кавоварку «DelonghiPrima».

Виділено у власність ОСОБА_2 речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 : спальний гарнітур виробництва Румунії; телевізор «Sony» (1 штука); кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії; дитячий гарнітур виробництва Іспанії.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , машиномісцем № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 , нежитловим приміщенням загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку: диваном для вітальні виробництва Італії; меблями для передпокою; телевізором «Samsung»; пральною машиною-автомат «Bosch»; шторами та фіранками; телевізором «Sony» (1 штука); кондиціонером «Mitsubishi» (1 штука) та кавоваркою «DelonghiPrima».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 347,80 грн витрати зі сплати судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що:

відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно (квартира АДРЕСА_4 ) придбане нею за особисті кошти, а відтак не спростувала встановлену законом презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на це майно. Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року про те, що спірне нерухоме майно придбане його дружиною за її особисті кошти, не підтверджена належними доказами та її не можна вважати домовленістю подружжя про поділ їх спільного майна;

суд вказав, що розподілити майно, виходячи з вказаної позивачем вартості, неможливо, оскільки вона не доведена. ОСОБА_2 надала докази щодо вартості частини майна (спального гарнітуру, дивану, кухонного гарнітуру). Тому, врахувавши інтереси сторін, їх спільної дитини, яка проживає разом з відповідачем, а також часткову недоведеність сторонами вартості речей, які підлягають поділу, суд виділив у власність кожному з подружжя речі домашнього вжитку, вказані у рішенні;

у зв`язку з визнанням за сторонами права спільної сумісної власності подружжя суд вважав за необхідне зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_4 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку;

суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання автомобіля BMW, 2017 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , особистою власністю відповідача ОСОБА_2 , оскільки між сторонами відсутній спір з приводу цього майна, яке, як зазначає ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, нею було відчужене.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року заяву представника позивача адвоката Адабаш С. А. про ухвалення додаткового рішення у справі № 522/17464/18 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення мотивоване тим, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем, серед іншого, надані договір про надання правничої допомоги від 21 вересня 2018 року, укладений між позивачем та адвокатом Адабаш С. А., додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 21 вересня 2018 року, детальний опис робіт. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 21 вересня 2018 року розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги попередньо становить 60 000,00 грн. Детальний опис робіт містить опис наданих адвокатом Адабаш С. А. послуг за договором про надання правничої допомоги. Тобто, адвокатом Адабаш С. А. належними доказами доведено понесення позивачем витрат на правову допомогу в сумі 60 000,00 грн. Відповідач не зверталась до суду з заявою про зменшення розміру адвокатських витрат.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року скасовано в частині:

визнання права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м. в будинку АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;

поділу спільного сумісного майна подружжя наступним чином:

визнання за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;

визнання за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв. АДРЕСА_3 ;

зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , машиномісцем № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 , нежитловим приміщенням №11/V загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку: диваном для вітальні виробництва Італії; меблями для передпокою; телевізором «Samsung»; пральною машиною-автомат «Bosch»; шторами та фіранками; телевізором «Sony» (1 штука); кондиціонером «Mitsubishi» (1 штука) та кавоваркою «DelonghiPrima».

У цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 грн витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду мотивована тим, що звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири, паркомісця та нежитлового приміщення після подання останнім нотаріально посвідченої заяви про визнання спірних об`єктів нерухомості як таких, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України. Апеляційний суд вказав, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватних нотаріусів та просив визнати незаконними їх дії по засвідченню його підпису на заявах щодо права власності на нерухоме майно, у задоволенні яких судом було відмовлено (справа № 522/13417/19). Також колегія суддів врахувала, що у позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що сторони припинили шлюбні відносини наприкінці лютого 2018 року, та з цього часу почали проживати окремо, заява, в якій ОСОБА_1 визначив своє волевиявлення стосовно спірного нерухомого майна, була підписана позивачем 25 червня 2018 року, тобто вже під час роздільного проживання сторін та припинення шлюбних відносин, що також додатково свідчить про те, що ОСОБА_1 уявляв значення своїх дій щодо правового статусу нерухомого майна та розумів їх наслідки. За таких обставин колегія суддів вважала, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині;

щодо позовних вимог про поділ речей домашнього вжитку колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції та вважала безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вказані речі не підлягають поділу, оскільки вони є частиною поліпшення квартири АДРЕСА_5 , щодо якої позивачем у нотаріально посвідченій заяві від 25 червня 2018 року визнано, що будь-якої участі у поліпшенні квартири він не брав. Колегія суддів вважала, що вказані доводи ОСОБА_2 є виключно припущеннями, оскільки на підтвердження того, що під поліпшенням квартири у вказаній заяві малось на увазі саме придбання меблів та речей домашнього побуту, а не проведення ремонтних робіт, здійснення перепланування тощо, відповідачем не надано жодного належного доказу.

Аргументи учасників справи

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , в якій просить постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд надав неправильну юридичну оцінку заяві ОСОБА_1 про визнання, що спірні об`єкти нерухомості є особистою приватною власністю відповідача, помилково сприйнявши її як підставу для зміни статусу нерухомого майна зі спільного сумісного на особисте та не врахував позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 200/786/15-ц, відповідно до якої нотаріально посвідчена заява одного з подружжя про належність майна, придбаного під час шлюбу, іншому подружжю на праві особистої приватної власності, не є підставою для переходу такого майна з категорії спільного сумісного в особисте приватне майно одного з подружжя;

апеляційний суд, в порушення вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України, залишив поза увагою, що у справі № 522/13417/19, в межах якої розглядався позов ОСОБА_1 про визнання незаконними дій нотаріусів щодо посвідчення його підпису на заявах, встановлено, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 не змінює статус майна;

суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідач не надала доказів належності їй особисто квартири;

обставини, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 727/7658/15-ц, не є подібними до обставин справи, яка переглядається;

апеляційний суд залишив поза увагою, що нотаріус Петровський В. М., який посвідчував підпис ОСОБА_1 на заяві, не роз`яснив останньому права та обов`язки, не сприяв захисту його законних інтересів, не попередив про наслідки вчинюваної ним нотаріальної дії, а суд апеляційної інстанції, не взявши це до уваги, остаточно позбавив ОСОБА_1 його власності;

на думку позивача, суд апеляційної інстанції пославшись в оскарженому рішенні на постанову Верховного Суду у справі № 727/7658/15-ц, неуважно та поверхнево дослідив її зміст та позбавив позивача права на помилку та права виправити допущену ним помилку в судовому порядку;

обґрунтовуючи свою позицію щодо недобросовісності позивача, суд апеляційної інстанції послався на доктрину «заборона суперечливої поведінки», що, на думку позивача, не може його стосуватися, оскільки дії позивача не завдають шкоду жодній особі та спрямовані виключно на захист його майнових прав.

Також позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування статті 57 СК України до правовідносин, які виникли у цьому спорі.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо спірного майна (квартири АДРЕСА_4 ), тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

У червні 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що заява позивача від 25 червня 2018 року є належним та достатнім доказом підтвердження обставин придбання відповідачем нерухомого майна (квартири, нежитлового приміщення та машиномісця) в період шлюбу за грошові кошти, що належали їй особисто. Заява ОСОБА_1 жодним чином не змінювала статус майна зі спільної сумісної власності на особисту власність, оскільки спірне нерухоме майно хоча й було придбане ОСОБА_2 в період шлюбу, але за кошти, що належали їй особисто. Якщо при підписанні заяви ОСОБА_1 дійсно помилявся щодо своїх дій, це потрібно було доводити шляхом надання відповідних доказів, чого позивачем зроблено не було. Позивач спочатку підписав у нотаріуса заяву, в якій добровільно висловив (підтвердив) своє волевиявлення щодо правового режиму нерухомого майна, набутого його дружиною в шлюбі за її особисті кошти, а саме, що це майно є її особистою приватною власністю, а вже згодом, після погіршення відносин між ним та відповідачем, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя. Вказане свідчить про те, що поведінка позивача не відповідає його попередній заяві, а отже, є недобросовісною. Обставини у цій справі та у справі № 200/786/15-ц не є подібними. Натомість подібними до правовідносин у справі, що переглядається, є правовідносини у справі № 214/4692/16-ц (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року), а тому суд апеляційної інстанції у відповідності до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України правомірно застосував релевантну практику під час розгляду вказаної справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, продовжено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

У червні 2024 року матеріали цивільної справи № 522/17464/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням № 1171/0/226-24 від 03 жовтня 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Дундар І. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 травня 2024 року зазначено, що підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає таке: суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 522/13417/19, від 22 квітня 2020 року у справі № 200/786/15-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 57 СК України у подібних правовідносинах. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття провадження у справі.

Фактичні обставини

Суди встановили, що з 17 жовтня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року у справі № 522/13906/20 розірвано.

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта приймання-передачі паркувального місця (машиномісце) від 22 червня 2016 року ОСОБА_2 прийняла, а забудовник ТОВ «Технічне об`єднання «ДЮК» передав машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в буд. АДРЕСА_3 відповідно до договору пайової участі у будівництві від 26 березня 2014 року № 26-03/14/п-48/Ф.

ОСОБА_2 є власником машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до акта приймання-передачі нежитлового приміщення від 05 липня 2017 року ОСОБА_2 прийняла, а забудовник ТОВ «Технічне об`єднання «ДЮК» передало нежитлове приміщення загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 відповідно до договору пайової участі у будівництві від 19 жовтня 2015 року № 26/05/14Ф-НП11.

ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 .

25 червня 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський В. М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 на заяві, у якій останній повідомляв, що квартира АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення №11/V та машиномісце № НОМЕР_2 , які розташовані за цією ж адресою, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , оскільки набуті нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, будь-якої участі в поліпшенні цього майна він не брав.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави К. В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського В. М. та просив визнати незаконними дії приватного нотаріуса Варави К. В. по засвідченню його підпису на заяві щодо права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2013 року та дії приватного нотаріуса Петровського В. М. по засвідченню його підпису на заяві щодо права власності на нерухоме майно від 25 червня 2018 року, стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в сумі 60 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року у справі № 522/13417/19 позов було задоволено частково.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23) зазначено, що: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суд апеляційної інстанції встановив, що 25 червня 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський В. М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 на заяві, у якій останній повідомляв, що квартира АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення №11/V та машиномісце № НОМЕР_2 , які розташовані за цією ж адресою, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , оскільки набуті нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, будь-якої участі в поліпшенні цього майна він не брав;

при відмові у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю спірного майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 , поділ майна та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні спірним майном, суд апеляційної інстанції вказав, що та обставина, що позивач надав нотаріально посвідчену заяву про визнання спірних об`єктів нерухомості як таких, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині, а доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд залишив поза увагою не роз`яснення позивачу нотаріусом Петровським В. М., який посвідчував підпис ОСОБА_1 на заяві, прав та обов`язків, та не попередження про наслідки вчинюваної ним нотаріальної дії, колегія суддів відхиляє, оскільки дії нотаріуса не були предметом розгляду у цій справі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , машиномісцем № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 , нежитловим приміщенням №11/V загальною площею 12,8 кв. м в будинку АДРЕСА_3 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков