ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6996/23 Номер провадження 22-ц/814/2111/24Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гонтара Валерія Миколайовича

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 лютого 2024 року у складі судді Предоляк О. С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування заборони на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 19 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовським А. Г., зареєстрований у реєстрі за № 9753 та скасувати заборону на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 2711159 зареєстрований 19.12.2005 13:58:40 за №2711159 реєстратором: приватний нотаріус Веселовський А. Г., підстава обтяження договір довічного утримання 9753 від 19.12.2005, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., об`єкт обтяження квартира АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що він є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті матері при поданні заяви про вступ у спадщину він довідався у нотаріуса про те, що 19.12.2005 за життя вона уклала з його сестрою - ОСОБА_2 договір довічного утримання, предметом якого була передача у власність відповідачу належної на той час матері 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , а взамін відповідач зобов`язувалася надавати його матері матеріальну допомогу та за власний рахунок організувати поховання і встановити невеликий пам`ятник.

Вважає цей договір таким, що не відповідає чинному законодавству, порушує його законні права та інтереси, що полягали у праві на спадщину після смерті матері, а тому має бути визнаний судом недійним.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат, які віднесено на рахунок держави.

Рішення суду мотивовано відсутністю порушеного права та інтересу позивача, що підлягає судовому захисту.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Гонтар В. М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на час укладення договору було порушено право позивача на спадщину після матері, в тому числі на її обов`язкову частку, та право на проживання в спірній квартирі як її співвласника, оскільки іншого житла належного йому на праві власності він не має.

Вказує, що наявність зареєстрованого права власності на спірну квартиру за відповідачем на час відкриття спадщини не є перешкодою для визнання спірного договору довічного утримання недійсним та, відповідно, ефективного захисту прав апелянта, оскільки існує правовий механізм припинення такого права на підставі рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гонтар В. М. подав відповідь на відзив, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 19 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач ОСОБА_4 передала у власність набувача ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ ВК Кременчуцької міської ради народних депутатів 20.08.2001 згідно з розпорядженням від 20.08.2001 № 9346/2, та договору про встановлення розміру ідеальних часток в квартирі від 12.10.2005. У свою чергу набувач ОСОБА_2 зобов`язалась надавати ОСОБА_3 довічне матеріальне забезпечення у вигляді щорічної грошової виплати в сумі 250 грн, одноразової грошової виплати в сумі 1500 грн, у випадку немічності за станом здоров`я або віком забезпечити належний догляд, необхідну медичну допомогу і харчування, а у разі смерті за власний рахунок організувати поховання та встановити невеликий пам`ятник.

Даний договір посвідчений приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. 19.12.2005 та зареєстрований в реєстрі за № 9753.

На підставі вказаного договору 19.01.2006 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 (частка 1/1) на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , інша 1/2 частина в якій належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради від 20.08.2001 та договору про встановлення ідеальних часток від 12.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за реєстровим № 7648.

19 грудня 2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано заборону відчуження 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору довічного утримання від 19.12.2005, реєстраційний номер обтяження 2711159.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кременчук у віці 72 років ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 04.07.2023 ВДРАЦС у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, актовий запис № 1125.

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 19.02.1972 міським бюро РАЦС м. Кременчука, позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Ільної Н. О. із заявою про прийняття спадщини, за якою 18.09.2023 було заведено спадкову справу № 96/2023.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу визнання договору довічного утримання недійсним посилався на приписи частини 6 статті 203 ЦК України, відповідно до якої правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, та вказував, що укладенням спірного договору порушені його права на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК України, оскільки він є інвалідом 1 групи, та право на проживання у квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності факту порушення прав позивача під час укладення спірного договору, з чим погоджується і судова колегія, відхиляючи доводи апеляційної скарги представника позивача, які підстав для визнання правочину недійсним не доводять.

Статтями 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України встановлено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Способами захисту цивільних прав може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Правочин, як вольова дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, має відповідати зальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права (див. пункти 50, 51, 54, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21)).

Виходячи з наведеного можна дійти висновку, що цивільне право або інтерес, яке потребує судового захисту у спосіб визнання правочину недійсним, має існувати на момент вчинення оспорюваного правочину.

Договір довічного утримання (догляду), за яким одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України) за своєю правовою природою є реальним договором, тобто таким, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Згідно статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу - з моменту передання майна, а у випадку передання нерухомого майна - з дня державної реєстрації права власності на таке майно за набувачем.

Встановлено, що право власності на 1/2 частку спірної квартири, що належала відчужувачу ОСОБА_3 , була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 , як набувачем майна за договором довічного утримання, 19 січня 2006 року, отже, позивач має довести суду існування у нього на той час майнового права або інтересу на вказану частку квартири, яка до укладення спірного договору перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Доведення обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, тобто ставлять предмет доказування, відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком сторін.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Натомість всупереч вказаних процесуальних норм, позивач не довів суду, що мав право на належну відчужувачу частку квартири у АДРЕСА_4 на момент укладення договору довічного утримання від 19.12.2005, а доводи позивача, підтриманні його представником в апеляційній скарзі, щодо права на спірне майно, як об`єкт спадщини ОСОБА_3 , яка померла через 17 років після укладення оспореного договору, є припущеннями, які не беруться судом до уваги.

На момент укладення договору довічного утримання від 19.12.2005 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був повнолітнім, тож встановлена частиною шостою статті 203 ЦК України заборона батькам, як законним представникам, вчиняти правочин, що суперечитиме інтересам їхніх дітей, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги відповідність висновків суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права й за відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційний суд залишає апеляційну скаргу представника позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гонтара Валерія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна