справа № 753/8209/24
провадження № 2/753/5894/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Хильченко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (змінила прізвище із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » унаслідок укладення шлюбу 01.12.2016 року, Свідоцтво про шлюб від 01.12.2016 року, актовий запис № 4) про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 03.01.2024 року о 19 год. 30 хв. на площі Харківська в м.Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Pegeot 301» д.н.з. НОМЕР_1 , проїхала на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого здіснила зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf Variant» д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 р.в., який їй належить відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.06.2019 року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 30.01.2024 року, яка набула чинності, ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі, визначеному санкцією вказаної статті - 850 грн. 00 коп., й із тексту постанови вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_6 вину у вказаному правопорушенні визнала.

Автомобіль, яким керувала ОСОБА_6 на час дорожньо-транспортної пригоди 03.01.2024 року о 19 год. 30 хв., «Pegeot 301» д.н.з. НОМЕР_1 , як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, належить ОСОБА_7 , цивільно-правова відповідальність якого, як власника, була застрахована в ПрАТ «ВУСО» відповідно до Поліса № 212984198 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних за способів із лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн., франшизою - 0.

У зв`язку із пошкодженням належного їй автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , вона у січні 2024 року звернувся до страховика власника автомобіля «Pegeot 301» д.н.з. НОМЕР_1 ,ПрАТ «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, й ПрАТ «ВУСО» 02.02.2024 року здійснило їй виплату страхового відшкодування у максимально визначеному розмірі - 160 000 грн. 00 коп.

З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному їй на праві власності транспортному засобу - автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, нею 11.01.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно Висновку № 2111 від 19.01.2024 року, проведеного судовим експертом Абрамкіним Б.П. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 355 695 грн. 71 коп., із яких у відповідності що ст.20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «ВУСО» за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 212984198) відповідно до ліміту відповідальності страховика 02.02.2024 року виплатило їй 160 000 грн. страхового відшкодування.

Водночас, вказана страхова виплата не в повній мірі покриває завдані їй збитки, які складають 355 695 грн. 71 коп. відповідно до Висновку № 2111 від 19.01.2024 року судового експерта ОСОБА_8 , яким визначена вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf Variant» д.н.з. НОМЕР_2 , 355 695 грн. 71 коп.

Вважає, що відплвідно до п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, йособа, яка під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційни документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальніст за завдання майнової шкоди.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.12.2018 року у справі № 715/1586/17.

Оскільки вартість відновлювального ремонту визначена експертом в сумі 355 695 грн. 71коп., то з відповідача на її користь підлягає виплаті різниця між вартістю відновлювального ремонту - 355 695 грн. 71коп. й виплаченим страховим відшкодуванням страховиком відповідача за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс 212984198) в сумі 160 000 грн., що становить 195 695 грн. 71 коп. (355 695 грн. 71коп. - 160 000 грн. 00 коп. = 195 695 грн. 71 коп.

Окрім того, зважаючи на пошкодження належного їй майна (автомобіля), розмір збитків, вплинуло на її моральний стан, вона зазнала душевних страждань унаслідок пошкодження майна, що спонукало її до вжиття заходів до зміни усталеного способу життя з використанням автомобіля, відновлення такого майна й інших дій (заходів), унаслідок протиправних дій/поведінки відповідача, й вважає, що розмір моральної шкоди становить 10 000 грн. 00 коп, сума якого здатна відновити її психологічний/моральний стан.

Також нею понесені витрати: 2 000 грн. 00 коп. - ті, що пов`язані з евакуацією транспортного засобу унаслідок доржньо-транспортної пригоди, 7 500 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження, які просить стягнути з відповідачки на її користь.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 16.04.2024 року (а.с.12), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про відповідальність особи, яка має відшкодовати шкоду відповідно до ст.1194 ЦК України, а також відповідно до вимог закону про обов`язок винуватця ДТП відшкодувати завдані збитки, положення ст.22 ЦК України про відшкодування збитків, й моральної шкоди.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала уцілому, погодилась із визначеним позивачем розмірами збитку й моральної шкоди, понесеними позивачкою іншими витратами. Відзив на позов нею не подано.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні, правом на подання відзиву на позов тощо.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення, визнання відповідачем позовних вимог, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за участі сторін та за їх погодженням.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розгладалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 03.01.2024 року о 19 год. 30 хв. на площі Харківська в м.Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Pegeot 301» д.н.з. НОМЕР_1 , проїхала на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого здіснила зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 р.в., який належить позивачці ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.06.2019 року (а.с.14-15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22-23).

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 30.01.2024 року, яка набула чинності, ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі, визначеному санкцією вказаної статті - 850 грн. 00 коп., й із тексту такої постанови вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_6 вину у вказаному правопорушенні визнала (а.с.22).

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`Язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Автомобіль, яким керувала ОСОБА_6 на час дорожньо-транспортної пригоди 03.01.2024 року о 19 год. 30 хв., «Pegeot 301» д.н.з. НОМЕР_1 , як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, належить ОСОБА_7 (а.с.17-18), цивільно-правова відповідальність якого, як власника, була застрахована в ПрАТ «ВУСО» відповідно до Поліса № 212984198 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних за способів із лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн., франшизою - 0 (а.с.21).

У зв`язку із пошкодженням належного позивачці ОСОБА_1 автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , позивачка у січні 2024 року звернувся до страховика власника автомобіля «Pegeot 301», д.н.з. НОМЕР_1 ,ПрАТ «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, й ПрАТ «ВУСО» 02.02.2024 року здійснив позивачці виплату страхового відшкодування в максимально визначеному розмірі - 160 000 грн. (а.с.24).

З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному позивачці на праві власності транспортному засобу - автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, позивачкою 11.01.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження (а.с.28-103).

Так, згідно Висновку № 2111 від 19.01.2024 року, проведеного судовим експертом Абрамкіним Б.П. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 355 695 грн. 71 коп. (а.с.28-103), із яких у відповідності що ст.20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «ВУСО» за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 212984198) відповідно до ліміту відповідальності страховика 02.02.2024 року виплатило позивачці 160 000 грн. страхового відшкодування (а.с.24).

Водночас, вказана страхова виплата не в повній мірі покриває завдані позивачці збитки, які складають 355 695 грн. 71 коп. відповідно до Висновку № 2111 від 19.01.2024 року судового експерта Абрамкіна Б.П., яким визначена вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf Variant», д.н.з. НОМЕР_2 , в сумі 355 695 грн. 71 коп. (а.с.28-103).

Особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України).

Відплвідно до п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Особа, яка під час керування автомобілм мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційни документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальніст за завдання майнової шкоди.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.12.2018 року у справі № 715/1586/17.

Оскільки вартість відновлювального ремонту визначена експертом в сумі 355 695 грн. 71коп., то з відповідача на користь позивача підлягає виплаті різниця між вартістю відновлювального ремонту - 355 695 грн. 71коп. й виплаченим страховим відшкодуванням страховиком відповідача за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс 212984198) ПрАТ СК «Вусо» в сумі 160 000 грн., що становить 195 695 грн. 71 коп. (355 695 грн. 71коп. - 160 000 грн. 00 коп. = 195 695 грн. 71 коп.

Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Й вказані витрати страховиком відповідача відшкодовані позивачу згідно ліміту відшкодування 160 000 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу Висновок № 2111 від 19.01.2024 року, проведений судовим експертом Абрамкіним Б.П., за замовленнм позивача, з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу (а.с.28-103), оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку, відповідно повинен бути покладений в основу цього рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Законодавець у деліктних зобов`язанням закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на заподіювача шкоди.

Деліктні забов`язання або забов`язання із заподіяння шкоди це недоговірні забов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Метою даного забов`язання є поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За таких правових підстав та наданих доказів позов в частині вимог про збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, підстави для його відхилення судом не встановлено.

Окрім того, позивачкою понесені витрати: 2 000 грн. 00 коп. - ті, що пов`язані з евакуацією транспортного засобу унаслідок доржньо-транспортної пригоди відповідно до Акту виконаних робіт від 03.01.2024 року (а.с.109), 7 500 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження відповідно Договору на проведення автотоварознавчого досліжєення від 11.01.2024 року та платіжної квитнації на суму 7 500 грн. 00 коп.(а.с.105, 106-108), які підлягають стягненню відповідно до ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 133, ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки.

Суд, надавши оцінку поясненням, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок пошкодження належного позивачу майна, внаслідок чого відбулось погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вцілому на таких підставах.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у сумі 10 000 грн. 00 коп., й така вимога відповідачем визнана, й судом прийнято до уваги фактор співмірності такої вимоги, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 ЦК, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом встановлена вартість завданого позивачу збитку на суму 335 695 грн. 71 коп. (Висновок судового експерта) й такому позивачу завдано моральної шкоди внаслідок пошкодженого майна, відповідно, визначена сума моральної шкоди є співмірною до завданих позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), що потягло за собою відсутність реалізації його повноцінних можливостей (прав).

Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом надана правова оцінка визнання відповідача позову, та вважає, що останні заслуговують на увагу відповідно до положень ст.22, ст.1194 ЦК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) стягнути за вимогу майнового характеру згідно ціни позову, яка визначена в сумі 195 695 грн. 71 коп. в сумі 1 956 грн. 95 коп., за вимогу моральної шкоди - 1 211 грн. 00 коп., всього - 3 168 грн. 15 коп. з відповідача на користь позивача.

Окрім того, позивач звернувся до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 17 000 грн. 00 коп., які понесені позивачем, й на підтвердження понесених витрат надано Договір № 20240126 від 26.01.2024 року про надання професійної правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на загальну суму 17 000 грн. 00 коп., із визначенням найменування послуг: платіжні квитанції до прибуткового касового ордеру від 12.08.2024 року на суму 13 500 грн. 00 коп., від 05.11.2024 року на суму 3 500 грн., всього - 17 000 грн. 00 коп., які просить стягнути з відповідача на користь позивача за наслідком розгляду справи.

Відповідачка не мала заперечень щодо стягнення з неї визначеної позивачем суми витрат на правову допомогу, що враховується судом при постановленні цього рішення.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Окрім того відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.

Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, яка розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вартісних показників надання юридичних послуг, що визначені Договором про надання правової допомоги, на загальну суму 17 000 грн. 00 коп., які підтверджені платіжнми квитанціями про понесені витрати, вважає за необхідне вимогу задовольнити , визнавши розумний розмір понесених позивачем витрати на правову допомогу на суму 17 000 грн..

Суд вважає, що заявник має право на компенсацію понесених витрат в межах 17 000 грн. 00 коп., яким доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , 195 695 грн. 71 коп. - матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспорної пригоди, 2 000 грн. 00 коп. - витрат, пов`язаних з евакуацією транспортного засобу, 7 500 грн. 00 коп. - витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 10 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди, 17 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу, 3 168 грн. 15 коп. - судового збору, всього - 235 363 (двісті тридцять п`ять тисяч триста шістдесят три) грн. 86 (вісімдесят шість) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: