Справа 556/2461/24
Номер провадження 2/556/628/2024

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2024 Володимирецький районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді - Котик Л.О.

при секретарі - Соловей Г.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Савенко Т.М.

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки адвоката Крестинської Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з 23.04.1988 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час спільного проживання придбали нерухоме майно: у 2002 році житловий будинок в АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 16.09.2002. ОСОБА_1 є покупцем.

У 2016 році у них з дружиною погіршилися відносини, виникли сварки, непорозуміння. ОСОБА_2 самовільно змінила замок вхідних дверей і він вимушений був піти проживати тимчасово в інший будинок. Неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, однак остання не пускає його до будинку. З цього приводу також декілька разів звертався з заявами до відділення поліції, та йому було рекомендовано і роз`яснено, що розподіл нажитого майна можливий лише через суд.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право власності.

Право власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України і ст.150 ЖК України, згідно яких власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб; розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

І поскільки право власності ОСОБА_1 на житло порушено, останній вимушений звернутися з даним позовом до суду.

Вказаний позов надійшов до суду 20 серпня 2024 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

08.10.2024 від представника відповідачки адвоката Крестинської Л.А. надійшов відзив на позовну заяву, де зазначають, що позовні вимоги не визнають з наступних підстав.

Позивач не навів достатніх переконливих доказів створення відповідачкою йому перешкод у користуванні житлом. Він сам по своїй волі в 2016 році пішов жити до іншої жінки в с.Берестівка Вараського району Рівненської області, де проживає і нині.

Позивач стверджує, що відповідачка в 2016 році змінила вхідний замок, в такий спосіб перешкоджаючи йому в доступі до житла, проте жодних доказів заміни замка в 2016 році він суду не надав.

Посилання позивача на звернення до поліції з питань перешкод у користуванні житлом не заслуговують на увагу, так як вони датуються 2022-2023 роком, тобто по спливу 6 років після того як він самовільно залишив житло та пішов до іншої жінки.

Твердження позивача про те, що відповідачка ігнорує його пропозиції щодо спільного користування майном, зокрема, щоб перегородити частину будинку, також не відповідають дійсності, адже позивач зробив собі окремий вхід в будинок, яким вільно користується та має від нього ключі, яких у відповідачки відповідно немає, зайняв приміщення 1-4 площею 16,30 кв.м, приміщення 1-5 площею 10,70 кв.м, та приміщення 1-6 площею 4,7 кв.м.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх правових вимог, які встановлені ч. ч. 2 - 5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2 - 5 ст. 13 ЦК України.

З огляду на вищевказане, вважають, що у суду є достатні підстави відмовити позивачу у захисті його цивільного права (права користування належним йому на правах спільної сумісної власності з відповідачкою житловим будинком у спосіб фізичного його вселення в таке спільне майно), на підставі ч.3 ст.16 ЦК України, так як позивач при здійсненні свого права власності порушує право іншої особи (ч.2 ст.13 ЦК України) відповідачки, посягаючи на її спокій, безпеку, створюючи загрозу здоров`ю та життю, а саме, вчиняючи відносно неї домашнє насильство, що підтверджується відповідними зверненнями відповідачки до поліції та постановами про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що додаються.

При здійсненні свого цивільного права власності позивач також не додержується моральних засад суспільства, адже, як він сам визнає, вже більше восьми років з відповідачкою не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство, шлюб носить формальний характер, він має іншу жінку, з якою проживає, попри це хоче вселитися та жити з відповідачкою на одній території, таким чином принижуючи її честь та гідність як в її очах, так і в очах оточуючих. Хоча існують і інші способи захисту свого права власності, зокрема такі, як виділення своєї частки в натурі, що позивач розпочав здійснювати в реальності, але в судовому порядку обрав такий спосіб захисту своїх прав, який є неприйнятним для іншого співвласника.

У відповідності до ч.2 статті 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вважають, що ч.3 статті 16 ЦК України є саме той випадок та порядок обмеження у здійсненні права власності позивачем, а саме, у випадку порушення власником прав інших осіб при здійсненні свого права, користування своїм правом на шкоду правам іншої особи, всупереч моральним засадам суспільства.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК). Таким чином, відповідачка може бути звільнена від обов`язку надавати доступ позивачу до спільного майна через загрозу своїй безпеці.

На підставі вище викладеного, просять відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник підтримали заявлені вимоги, надали пояснення в межах пред`явленого позову. При цьому позивач ствердив, що дійсно тривалий час проживає в с. Берестівка Вараського району. Спірний будинок купили у 2002 році. У 2016 році у них погіршилися відносини з дружиною і він пішов з дому. Відповідачка змінила замки від вхідних дверей, чим чинить йому перешкоди в користуванні житлом. Він дійсно зробив собі окремий вхід в будинок, зайняв кімнати 1-4, 1-5, приміщення 1-6. Ключі від цієї половини знаходяться тільки в нього. Однак він не має доступу до води, до світла. Неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією перегородити будинок, поділити, однак вона заперечує. Звертався з цього приводу і до поліції, рекомендували звернутися до суду.

Відповідачка і її представник позов не визнали. ОСОБА_2 ствердила, що чоловік бив її, зраджував. У 2016 році залишив її і пішов жити до іншої жінки, повивозив все з дому. У них семеро дітей. Спірний будинок купили у 2002 році. Позивач зробив собі окремий вхід, зайняв дві кімнати і коридор. При цьому розбив стіну в її кімнаті. Ключі від його половини тільки у нього. Вона дійсно поміняла замок від вхідних дверей, так як ОСОБА_1 приходить, вчиняє сварки, домашнє насильство, з приводу чого вона зверталася до поліції. Не чинить перешкод позивачу в користуванні будинком, він сам виділив собі половину, не заперечує і щодо поділу майна в судовому порядку.

Таким чином не встановлено факту перешкод. ОСОБА_1 зайняв дві кімнати, якими безперешкодно користується. Не можуть дійти згоди за малий коридор. У відповідності до ст.13 ЦК України, при здійсненні цивільних прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна додержуватися моральних засад суспільства. Вибраний позивачем спосіб захисту своїх прав суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно із ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного кодексу України.

Власник має користуватися правом власності не на шкоду іншим співвласникам. Позивач при здійсненні свого права власності порушує право відповідачки, вчиняючи відносно неї домашнє насильство, що підтверджується відповідними зверненнями до поліції та постановами про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Крім того, позивач стверджує, що він хоче офіційно поділити спірний будинок, що розпочав здійснювати в реальності, але в судовому порядку обрав інший спосіб захисту своїх прав. А тому його позовні вимоги є безпідставними, не обгрунтованими.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, приходить до наступних висновків.

Сторони одружилися 24.04.1988 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 .

За час спільного проживання, 16.09.2002 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , покупець ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу житлового будинку від 16.09.2002, зареєстрований у реєстрі за №799).

Згідно із частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 10.04.2024 ( справа №754/11753/21), за змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

У судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що позивач перегородив частину спірного будинку, що в АДРЕСА_1 , зробив окремий вхід. Крім того, останній проживає впродовж з 2017 року по даний час в АДРЕСА_2 з співмешканкою, що стверджується відомостями територіальної громади (інформація Володимирецької селищної ради №М-09-2024 від 10.07.2024).

Позивач стверджує, що відповідачка в 2016 році змінила вхідний замок, в такий спосіб перешкоджаючи йому в доступі до житла, проте жодних доказів заміни замка в 2016 році, суду не надав.

Також не заслуговують на увагу посилання позивача на звернення до поліції з приводу перешкод у користуванні житлом, так як вони датовані 2022-2023 роком, тобто по спливу шести років після того, як він самовільно залишив житло.

Таким чином позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідачка перешкоджає йому користуватися спірним будинком.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98), постанові ВСУ від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

За положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Відповідно до ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4).

Згідно ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

У судовому засіданні доведено належними доказами, що позивач при здійсненні свого права власності порушує право іншої особи (ч.2 ст.13 ЦК України) відповідачки, посягаючи на її спокій, безпеку, вчиняючи відносно неї домашнє насильство, що стверджується її зверненнями до поліції, постановами суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (від 15.03.2018, 26.07.2024).

Після відвідування позивачем спірного будинку відповідачка часто звертається в лікарню через погіршення стану здоров`я у зв`язку з перенесенням психо-емоційним стресом, що стверджується медичною документацією, випискою-епікризом з медичної картки).

Таким чином, ОСОБА_1 вчиняє дії з наміром завдати шкоди іншій особі (ч.3 ст.13 ЦК України).

Крім того, при здійсненні свого цивільного права власності позивач також не додержується моральних засад суспільства (ч.4 ст.13 ЦК України). ОСОБА_1 визнає, що більше восьми років з відповідачкою не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільне господарство, шлюб носить формальних характер, проживає з іншою жінкою, однак попри це хоче вселитися та жити з відповідачкою на одній території, таким чином принижуючи її честь та гідність.

Моральні засади суспільства є досить оціночним поняттям, разом з тим вони також виражаються через загальні засади цивільного законодавства, визначені у статті 3 ЦК України, такі як справедливість, добросовісність та розумність.

Під категорією «моральні засади суспільства» необхідно розуміти ті норми суспільної моралі та правила поведінки, що склались у суспільстві на основі традиційних духовних ікультурних цінностей та не закріплені в актах цивільного законодавства, але є усталеними у певній сфері цивільних відносин.

У відповідності до статті 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів по примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, вселення ОСОБА_1 на правах члена сім`ї буде суперечити моральним засадам суспільства, оскільки позивач вже тривалий час живе з іншою жінкою.

Згідно ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України, у випадку порушення власником прав інших осіб при здійсненні свого права, користування своїм правам на шкоду правам іншої особи, всупереч моральним засадам суспільства.

Крім того, згідно ст.14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

При подачі позову позивачем обрано такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. При цьому ОСОБА_1 не довів, що відповідачка йому чинить перешкоди у користуванні житлом. Він сам виділив собі частину будинку, зробив окремий вхід і в судовому засіданні ствердив, що хоче саме поділити спірний будинок. Таким чином, вселення позивача в спірний будинок призведе до користування ним як такого, але не визначено порядок користування та не врахує баланс інтересів співвласників і не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

Викладене вище дає суду підстави для висновку про необгрунтованість позовних вимог, неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Так, за частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Так, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 по справі № 916/1415/19).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

З урахуванням наведеного, якщо позивач в позовній заяві зазначив вимоги, які не забезпечать правомірний та ефективний спосіб захисту його права, то враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд зобов`язаний відмовити у задоволенні цих вимог з підстав обрання неналежного способу захисту.

Як убачається з матеріалів справи, позивач у цій справі звернувся в суд з позовом про усунення перешкоди в користуванні належним йому майном, та вселення у житло.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 вже тривалий час проживає з іншою жінкою в с. Берестівка, Вараського району Рівненської області. Позивач, з власної ініціативи, виділив собі дві кімнати та коридор у спірному будинку, зробив окремий вхід, має вільний доступ до них, проводить ремонті роботи. Останній не дав належних доказів, що відповідачка йому перешкоджає у користуванні житлом, ствердив, що хоче поділити будинок. Однак, позивач у цій справі не заявив позовну вимогу про поділ спільного сумісного майна.

Відтак належним способом захисту є поділ спільного сумісного майна подружжя, оскільки саме по собі вирішення спору про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення позивача в житло не вичерпує спору між сторонами та не вирішить питання про поділ майна.

Отже, вирішення спору про усунення перешкод у користуванні житлом не поновить права та інтереси позивача, про порушення яких заявлено у позові.

Таким чином, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту, а також враховуючи викладені обставини, позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надали можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір покладається на нього та не підлягає розподілу.

На підставі наведеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 13,15,16, 321 ЦК України, суд,-

Ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 28 листопада 2024 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання згідно відомостей АДРЕСА_1 .