Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2015/23 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 289/2015/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_6 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_7 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кириленка О.О. у м. Радомишлі

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року позивачі звернулися до суду із названим позовом та просили :

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 30318,75 грн. інфляційних втрат, 6560, 45 грн. трьох відсотків річних, а всього 36879,20 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн.

Позивачі просили стягнути інфляційні втрати за період з 12.10.2019 по 30.06.2023 із загальним індексом інфляції за зазначений період 153,9%, та три відсотки річних за період з 12.10.2019 по 31.08.2023 за 1419 днів.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.2019, у справі №161/17043/18 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 31250 грн. авансу та 25000 грн. пені, на користь ОСОБА_2 6250 грн. авансу, на користь ОСОБА_8 6250 грн. авансу, на користь ОСОБА_9 6250 грн. авансу. Виконавчі листи на виконання зазначеного рішення перебувають на примусовому виконанні у Радомишльському РВ ДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Однак, до теперішнього часу присуджену суму відповідач позивачам не сплатила, в зв`язку з чим позивачі просять стягнути з відповідача зазначену вище суму за невиконання зобов`язання.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2024 року з урахуванням ухвали суду від 30 квітня 2024 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 27064,83 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 5062,5 грн., а всього 32127,33 грн. (тридцять дві тисячі сто двадцять сім грн. 33 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 3007,20 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 562,50 грн., а всього 3569,70 грн. (три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять грн. 70 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 3007,20 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 562,50 грн., а всього 3569,70 грн. (три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять грн. 70 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 3007,20 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 562,50 грн., а всього 3569,70 грн. (три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять грн. 70 коп.).

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивачів ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Радомишльського районного суду від 24.04.2024 року у частині відмови в позові скасувати та постановити нове рішення про стягнення із ОСОБА_5 на користь:

ОСОБА_1 3 253,92 грн. інфляційних втрат та 1 248,28 грн. 3% річних, всього 4 502,21 грн.;

ОСОБА_2 361,55 грн. інфляційних втрат, 138,70 грн. 3% річних, всього 500,25 грн.;

ОСОБА_3 361,55 грн. інфляційних втрат, 138,70 грн. 3% річних, всього 500,25 грн.;

ОСОБА_4 361,55 грн. інфляційних втрат, 138,70 грн. 3% річних, всього 500,25 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуваним рішенням постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь позивачів інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 18.08.2020 року по 18.08.2023 року, тобто в межах трьохрічної позовної давності до звернення з позовом до суду, хоча позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат були заявлені за період з 12.10.2019 року по 30.06.2023 року та трьох відсотків річних за період з 12.10.2019 року по 31.08.2023 року. При цьому, постановляючи рішення про часткове задоволення позову суд відхилив доводи представника відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності з покликанням на зміст п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Отже, постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 18.08.2020 року по 18.08.2023 року, саме за три роки, тобто в межах строку позовної давності, суд допустив порушення положень ЦК України.

Оскільки, з моменту набрання рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.09.2019 року у справі N?161/17043/18 законної сили -15.10.2019 року до дня запровадження карантину в Україні - 02.04.2020 року не пройшло три роки, тому строк позовної давності слід вважати продовженим на день звернення позивачів до суду з позовом. Тобто строк позовної давності позивачами не пропущено.

Окрім того, суд не застосував положення п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України яким визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559,681,728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних підлягали задоволенню і за період з 15.10.2019 року по 17.08.2020 року. Крім того, в позовній заяві позивачі просили стягнути три відсотки річних за період до 31.08.2023 року. Стягнувши на користь позивачів три відсотки річних по 18.08.2023 року суд не навів в рішенні жодних мотивів з яких відмовив в позові про стягнення трьох відсотків річних за період з 19.08.2023 року по 31.08.2023 року. В цій частині рішення суду є немотивованим, що є порушенням приписів ст.263 ЦПК У країни. Отже, рішення суду в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 15.10.2019 року по 17.08.2020 року, а також трьох відсотків річних за період з 19.08.2023 року по 31.08.2023 року підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Шклярук Ю.Л., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю та пропуском строку позовної давності.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачі пред?явили до ОСОБА_5 вимоги про стягнення на свою користь інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.10.2019 року по 30.06.2023 року з присуджених Луцьким міськрайонним судом Волинської області на їх користь грошових коштів. Згідно їхніх розрахунків ОСОБА_5 мала сплатити 36 879,20 грн. на користь ОСОБА_1 , а іншим позивачам, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 4 097,69 гривень кожній. Проте, вийшовши за межі своїх повноважень, без наявних у справі будь-яких заяв чи клопотань від позивачів чи їх представника, суд першої інстанції сам змінив період стягнення - з 12.10.2019 року на 18.08.2020 року та з 30.06.2023 року на 18.08.2023 року, що грубо порушує норми процесуального права. Крім того, відповідач категорично не може погодитися з позицією суду 1-ї інстанції, який при винесені оскаржуваного рішення керувався Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N? 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 N? 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. А як видно із відмітки на позовній заяві, вона була датована 18.08.2023 року, а зареєстрована в суді 28.08.2023 року, тобто вже після того як був відмінений на всій території України карантин, а тому вищевказана постанова щодо продовження строків позовної давності застосуванню не підлягає. Крім того, постанова Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N? 679/1136/21, на яку посилається суд першої інстанції у своєму рішенні - витлумачена судом не вірно, адже в ній йдеться про звернення позивача до суду після пропуску позовної давності, але до закінчення карантину, а в даному випадку позивачі звернулися до суду після пропуску як позовної давності, так і після закінчення карантину, що знову ж таки є підставою для скасування цього рішення у відповідності до п. 3) та п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України. До того ж, жодного доказу невиконання ОСОБА_5 боргових зобов?язань ні позивачами, ні їх представником надано не було, що також ставить під сумнів твердження суду, тому такий підхід суду першої інстанції порушує право ОСОБА_5 на справедливий судовий розгляд, захист її прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), і чітко вказує на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у оскаржуваному рішенні - не відповідають дійсним обставинам справи й порушують норми як процесуального, так і матеріального права.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.2019 з ОСОБА_5 на користь:

ОСОБА_1 стягнуто 31250 грн. авансу та 25000 грн. пені; ОСОБА_2 6250 грн. авансу; ОСОБА_10 6250 грн. авансу, ОСОБА_11 6250 грн. авансу (а.с. 4-6).

Рішення суду набрало законної сили 15.10.2019 (а.с. 6 зв.).

ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_12 , у зв`язку з укладенням шлюбу (а.с. 8), а ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_13 (а.с. 9).

На виконання вказаного рішення суду відкрито виконавчі провадження (а.с. 64-65).

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня

2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Встановивши, що рішення суду відповідач не виконав, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність у позивачів, відповідно до статті 625 ЦК України, права на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати, апеляційний суд зазначає таке.

У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року.

Законом України №540-ІХ від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 18 серпня 2023 року.

Отже, доводи відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності за їх вимогами про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставними.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначив початок перебігу позовної давності з вимогами про стягнення 3 % річних і інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України, які обрахував з 18 серпня 2020року (з цим позовом позивачі, згідно поштового відправлення, звернулись до суду 18 серпня 2023 року) і кінець перебігу такого строку - 18 серпня 2023 року, оскільки рішення суду на момент звернення до суду не виконано.

З огляду на наведене вимоги в апеляційній скарзі представника позивачів про стягнення трьох відсотків річних по 31.08.2023 року є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що вираховування 3 % річних здійснюється за формулою: сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів та дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 5062,5 грн. (з урахуванням ухвали про виправлення описки) (56250х3%*1095/365/100=5062, 50 грн.) та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 562,50 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми боргу на користь кожного (з урахуванням ухвали про виправлення описки) (6250х3%*1095/365/100=562,50 грн.).

Апеляційні скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Також, правильно визначивши індекс інфляції за період з 18.08.2020 по 18.08.2023- 1,48115245, виходячи із суми боргу 56250 грн перед ОСОБА_1 (з урахуванням ухвали про виправлення описки), місцевий суд правильно стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 27064,83 грн. інфляційних втрат (сума заборгованості (56250 грн.)*сукупний індекс інфляції за вказаний період (1,48115245)-56250 грн=27064,83 грн.).

Аналогічно, враховуючи суму заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 6250грн. перед кожною (з урахуванням ухвали про виправлення описки), суд правильно стягнув з відповідача на користь кожного з названих позивачів по 3007,20 грн інфляційних втрат ( сума заборгованості (6250 грн.)*сукупний індекс інфляції за вказаний період (1,48115245)-6250 грн=3007,20 грн.).

В апеляційній скарзі представника відповідача зазначається, що суд безпідставно стягнув з відповідача інфляційні втрати на користь позивачів по 18.08.2023, оскільки позов заявлено про стягнення таких втрат по 30.06.2023.

Колегія суддів зазначає, що дійсно вимоги про стягнення інфляційних втрат заявлено позивачами на період до 30.06.2023, проте зазначення судом першої інстанції про стягнення інфляційних втрат по 18.08.2023 року не впливає на правильність визначеної судом суми інфляції, оскільки індекс інфляції у липні 2023 року становив 99,4, а у серпні 2023 -98,4.

Отже, визначений судом першої інстанції індекс інфляції станом на 18.08.2023 є однаковим індексу інфляції станом на 30.06.2023, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки стягнута сума інфляційних втрат з відповідача на користь позивачів є правильною.

Доводи в апеляційній скарзі представника позивачів про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат з дня набрання рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.09.2019 року законної сили - з 15.10.2019 не можуть бути враховані, оскільки, відповідно до наведених висновків Верховного Суду, які підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Доводи в апеляційній скарзі представника відповідача про необхідність відмовити в позові за безпідставністю та за пропуском строку позовної давності є взаємовиключними, оскільки перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У цій справі позовна давність не пропущена, а тому підстав для відмови в позові з цих підстав немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_6 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: