Справа № 461/8060/23 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/726/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника Львівської міської ради Шагай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням спільного засідання адміністрації та профкому виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія», оформленим протоколом від 20 жовтня 1999 року № 8, проведено розподіл новозбудованих за кошти виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія» квартир в будинку АДРЕСА_1 серед осіб, які потребували поліпшення житлових умов, перебували на квартирному обліку за місцем проживання та включені до контрольного списку черговиків за місцем роботи, та надано йому з метою тимчасового поліпшення житлових умов, без зняття з квартирного обліку, однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38,03 кв.м., на склад сім`ї в кількості 3 осіб, однокімнатні квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 розподілено між іншими черговиками, а квартира АДРЕСА_5 закріплена за виробничо-комплектуючою фірмою «Прикарпат-Енергія» як службова під офіс. Стверджує, що виробничо-комплектуюча фірма «Прикарпат-Енергія» не зверталася із заявою щодо переведення квартири АДРЕСА_6 у нежитловий фонд, тому дана квартира залишилася не розподіленою серед черговиків за контрольним списком, а адміністрація виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія» умисно вживала заходів щодо виведення цієї квартири з розподілу серед черговиків. Рішенням спільного засідання адміністрації та профкому виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія», оформленим протоколом від 12 травня 2003 року № 01/163, вирішено звернутися до Львівської міської ради щодо переведення квартири АДРЕСА_6 у нежитлове приміщення та оформити його як офісне приміщення для потреб підрозділу підприємства, однак виробничо-комплектуюча фірма «Прикарпат-Енергія» звернулася до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради з проханням про оформлення права приватної власності на вищезазначену квартиру. Зазначає, що розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 червня 2004 року № 519 безпідставно оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_6 за виробничо-комплектуючою фірмою «Прикарпат-Енергія», яка в подальшому неправомірно відчужила спірну квартиру стороннім особам, однак рішенням Сихівського районного суд у м. Львова від 22 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2011 року, відмовлено у задоволенні позову Львівської міської ради та у задоволенні його позовних вимог як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги до відповідачів, про нікчемність усіх договорів купівлі-продажу, у зв`язку з тим, що оформлення права власності на квартиру відбулося поза волею Львівської міської ради, яка делегувала свої повноваження Сихівській районній адміністрації Львівської міської ради. Відповідальні службові особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради не лише не виконали покладені на них законом обов`язки щодо здійснення контролю за станом обліку і розподілу житлового фонду, але й умисно сприяли виведенню спірної квартири з розподілу серед осіб, які потребували поліпшення житлових умов, умисно сприяли виведенню спірної квартири з розподілу серед осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Кожен громадянин, який має право на поліпшення житлових умов, має право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, а порушення прав людини суб`єктами владних повноважень завжди викликає негативні емоції, тому внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у негативних емоціях, що досягають рівня страждання або приниження, змістом яких є біль, тривога, страх, занепокоєння, відчуття несправедливості та невизначеності. Крім того, після численних судових процесів погіршився стан його здоров`я, зокрема загострилася гіпертонічна хвороба. Наголошує, що невиконання органом місцевого самоврядування покладеного на нього законом обов`язку є підставою для стягнення компенсації заподіяної особі моральної шкоди. Вважає, що при визначені розміру заподіяної моральної шкоди слід виходити з визначеної суб`єктом незалежної професійної оцінки ринкової вартості квартиру, на яку він претендував, перебуваючи на квартирному обліку і в контрольному списку черговиків виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія», і яка в подальшому відчужена за явно заниженими цінами та підробленими документами, що становить 1 521 517,00 грн. З наведених підстав просить стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 521 517,00 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що під час розподілу у жовтні 1999 року житла у виробничо-комплектуючій фірмі «Прикарпат-Енергія» у контрольному списку черговиків до червня 2006 року перебував виключно він з дружиною та повнолітньою донькою. Зазначає, що квартира АДРЕСА_6 вибула з розподілу серед черговиків за контрольним списком у виробничо-комплектуючій фірмі «Прикарпат-Енергія» внаслідок розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 червня 2004 року № 519, незаконність якого встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що він вимагає відшкодування моральної шкоди, заподіяної виконавчим органом міської ради шляхом видання незаконного розпорядження та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, що спричинило її виведення з розподілу серед включених до контрольного списку черговиків Вказує, що неможливість повернення виведеної із розподілу квартири завдяки рішенням і бездіяльністю службових осіб виконавчого органу міської ради спірної квартири лише додатково підтверджує глибину та характер душевних страждань, яких він зазнавав роками. Звертає увагу, що події, які відбулися після видання Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради протиправних розпорядження та свідоцтва, а саме, збільшення кількості членів сім`ї позивача та їх зарахування 02 червня 2006 року на спільний квартирний облік, не стосуються даного спору, зважаючи на те, що після відчуження спірної квартири, він не міг уже на неї претендувати з таким складом сім`ї. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Львівської міської ради Шагай О.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди . (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України.)

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України

Частини 1 та 2 статі 1166 ЦК України передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина друга статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`зку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частина 3 статті 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Підстави відповідальності характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди.

Наведені норми є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади чи місцевого самоврядування, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Ними передбачено, що для застосування такої відповідальності наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах.

Підставою для притягнення органу державної влади чи місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення наявності усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади чи місцевого самоврядування моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працював у ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» та перебував на квартирному обліку за місцем праці та був включений до контрольного списку черговиків за №3.

З протоколу спільного засідання адміністрації та профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» від 20.10.1999 №8 вбачається, що було проведено розподіл новозбудованих за кошти ВКФ «Прикарпат-Енергія» квартир в будинку АДРЕСА_1 серед осіб, які потребували поліпшення житлових умов, перебували на квартирному обліку за місцем проживання та включені до контрольного списку черговиків за місцем роботи, позивачу ОСОБА_1 , як черговику, з метою тимчасового поліпшення житлових умов було надано без зняття з квартирного обліку однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 38,03 кв.м, на склад сім`ї в кількості 3-ох осіб, позивач вселився разом із сім`єю у виділену квартиру на підставі ордера, виданого виконкомом Львівської міської ради 05.02.2002 №001604.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги до Львівської міської ради про компенсацію моральної шкоди обґрунтовує порушенням, на його думку, житлових прав, гарантованих ст. 47 Конституції України, пов`язаних із правом на достатній життєвий рівень, порушенням його права на отримання ще однієї однокімнатної квартири, яка згідно попередньої домовленості з керівництвом ВКФ «Прикарпат Енергія» мала надаватися для поліпшення житлових умов саме його сім`ї.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що посадовими (службовими) особами Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради протиправно оформлено право власності на комунальну квартиру АДРЕСА_6 , яка таким чином вибула у володіння сторонніх осіб, пов`язаних між собою родинними зв`язками, хоча мала бути розприділена серед черговиків працівників ВКФ «Прикарпат-Енергія», які залишилися на квартирному обліку, як потребуючі поліпшення житлових умов, і оскільки він також перебував на квартирному обліку за місцем проживання та в контрольному списку черговиків фірми і як черговик законно претендував на відповідну квартиру, вважає, що за його згодою, зі складом сім`ї, що разом з ним перебувала на квартирному обліку, йому мали б надати відразу дві однокімнатні квартири, в тому числі і зазначену вище спірну квартиру АДРЕСА_5 .

Тобто, вимоги про стягнення з Львівської міської ради моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконними, на його думку, діями посадових та службових осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, з вини яких він та його сім`я, яка на законних підставах перебувала на квартирному обліку, не отримали спірну квартиру, наслідком чого були стрес, негативні емоції, глибокі душевні переживання, тривожність, відчуття несправедливості та невизначеності.

На підтвердження незаконності дій посадових та службових осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради позивач у позовній заяві посилався на судові рішення судів різних інстанції, які досліджувалися судом першої інстанції, про що суд зазначив в мотивувальній частині рішення суду, а відтак безпідставними є доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано посилався на згадані судові рішенні в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що спори з приводу квартири АДРЕСА_6 мають тривалий характер, що підтверджується рішеннями судів різних інстанцій, на які позивач посилається в поданій ним позовній заяві.

Так, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2008 у справі №22а-3032/08, скасовано постанову Сихівського районного суду м.Львова від 07.08.2007 та прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ВАТ «Енергія», ОСОБА_3 , виконавчий комітет Львівської міської ради, Львівське ОДКБТІ та ЕО, про визнання розпорядження про приватизацію квартири недійсним задоволено та визнано недійсним розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №519 від 29.06.2004 «Про оформлення ВАТ «Енергія» права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 .

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2008, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008, позов ОСОБА_1 до ВАТ «Енергія», ОСОБА_3 , виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа: Львівське ОДКБТІ та ЕО про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення, договору купівлі-продажу, виселення та визнання права на отримання квартири задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності ВАТ «Енергія» від 29.06.2004 на квартиру АДРЕСА_6 , визнано недійсним рішення правління ВАТ «Енергія» від 14.07.2004 про дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_6 , а у задоволенні решти позову відмовлено за безпідставністю вимог.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виселення ОСОБА_3 та визнання права на отримання квартири, судом встановлено, що згідно ухвали Львівської міської ради №1423 від 10.01.2002 «Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова об`єктів відомчого житлового фонду», прийнято у власність територіальної громади м.Львова відомчий житловий будинок по АДРЕСА_1 , а відтак власником квартири є територіальна громада в особі Львівської міської ради і саме Львівська міська рада вправі розпоряджатись зазначеною квартирою, а позивач ОСОБА_1 , з огляду на зміст ст. 388 ЦК України, не вправі заявляти вимоги щодо витребування майна у добросовісного набувача, відтак він є неналежним позивачем.

Ухвалою Верховного Суду України від 10.03.2010 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2008 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008 в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому, Сихівським районним судом м.Львова ухвалою від 04.11.2010 позовну заяву ОСОБА_1 у даній справі було залишено без розгляду за його заявою.

Разом тим, в ході розгляду Сихівським районним судом м.Львова позову Львівської міської ради до ВАТ «Енергія», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння, третьою особою ОСОБА_1 було заявлено самостійний позов про встановлення факту нікчемності правочинів договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладеного 14.11.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22.12.2010 у даній справі (№2-2363/10), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.05.2011, у задоволенні позову Львівської міської ради до ВАТ «Енергія», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності відмовлено, також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВАТ «Енергія», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту нікчемності правочинів.

Серед іншого, зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 було виділено квартиру, яка за розміром була меншою від рівня середньої забезпеченості, при цьому його не було знято з квартирного обліку, що свідчить про те, що таке житло йому було надано відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, тобто у порядку тимчасового поліпшення житлових умов. Відтак, повторне надання йому такої ж однокімнатної квартири (якою і є квартира АДРЕСА_6 ) суперечитиме самій суті права громадян на поліпшення житлових умов. Разом з тим, відповідно до п.55 Правил жиле приміщення надається на всіх членів сім`ї, тому виділення спірної квартири для проживання у ній членів його сім`ї, а не його з сім`єю порушуватиме порядок черговості, оскільки право на позачергове забезпечення житлом пов`язане саме з перебуванням позивача ОСОБА_1 у контрольному списку за місцем праці.

Окрім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради, суд першої інстанції зазначив, з чим і погодився суд апеляційної інстанції, що квартира АДРЕСА_6 вибула з володіння Львівської міської ради з волі останньої, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру, а саме свідоцтво про право власності на квартиру ВАТ «Енергія», на підставі якого в подальшому відбулось відчуження квартири, було оформлено структурним підрозділом Львівської міської ради Сихівською районною адміністрацією, відтак ці повноваження були делеговані позивачем. Тому, з огляду на те, що ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу, він не знав та не міг знати щодо належності даної квартири позивачу та не встановлено обставин вибуття квартири із володіння позивача поза його волею, відтак останнього визнано добросовісним набувачем майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22.06.2011 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою у даній справі.

Проаналізувавши вищезазначені судові рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що наявність наведених вище рішень за позовами ОСОБА_1 є механізмом реалізації прав особи на поновлення порушених прав, однак такі не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено факту заподіяння шкоди Львівської міської ради, а також позивачем не доведено причинового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача щодо вибуття квартири АДРЕСА_6 із розподілу серед черговиків, в тому числі і його, та із шкодою, яка, на його думку, настала.

Згідно з ч.1-ч.4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про відшкодування моральної шкоди є завдання моральної шкоди. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв"язку м`ж протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Як зазначено вище, особа, яка пред`являє вимогу про компенсацію моральної шкоди, зобов`язана довести належними доказами наявність моральної шкоди, протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру; за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено наявності вищезазначених умов, наявність яких є необхідною для відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) посадовими особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Слід зазначити те, що пред`явивши позов до Львівської міської ради про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції судових рішень, що набрали законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності Львівської міської ради, як органу місцевого самоврядування, в чому конкретно полягала незаконність рішення, дії чи бездіяльності Львівської міської ради, що спричинили, як зазначає позивач, йому моральну шкоду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги до Львівської міської ради, позивач посилався на судові рішення різних судових інстанцій, прийнятими за його позовами з приводу покращення його житлових умов, у зв`язку із перебуванням на квартирному обліку та ненадання йому для покращення житлових умов квартири АДРЕСА_6 .

Разом з тим, позивачем не було доведено незаконності рішень, протиправності діяння вірогідного заподіювача моральної шкоди (не відбулося визнання незаконними рішення, дій відповідача Львівської міської ради у цій справі), не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними, на думку позивача, діяннями заподіювача шкоди, яким позивач зазначив Львівську міську раду.

Слід зазначити, що сума моральної шкоди має бути обґрунтованою з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв, в той час розмір моральної шкоди позивач визначив та обґрунтував виходячи з вартості однокімнатної квартири, не навівши мотивів для такого визначення розміру відшкодування моральної шкоди з врахуванням критеріїв глибини його душевного болю та переживань, обґрунтувавши розмір моральної шкоди втратами майнового характеру, хоча частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що незрозумілим є те, яке значення для справи про відшкодування моральної шкоди мають обставини та які конкретно з них, що були встановлені раніше ухваленими судовими рішеннями, на які покликався суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Такі доводи апелянта спростовуються змістом позовної заяви, поданої ним апеляційної скарги, оскільки в обґрунтування доводів позовної заяви і апеляційної скарги він також покликається на судові рішення, на встановлені у них обставини, зокрема на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2008 року у справі №22а-3032/08, якою визнано недійсним та скасовано розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.06.2004 року №519 про оформлення права приватної власності ВАТ «Енергія» на квартиру АДРЕСА_6 ; на рішення Сихівськогорайонного суду м. Львова від 11.07.2008 року, яким визнано недійсним свідоцтво ВАТ «Енергія» про право приватної власності на спірну квартиру та скасовано рішення правління товариства від 14.07.2004 року про дозвіл на продаж квартири.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2008 року у справі №22а-3032/08, якою визнано недійсним та скасовано розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.06.2004 року №519 про оформлення права приватної власності ВАТ «Енергія» на квартиру АДРЕСА_6 з тих підстав, що керівник ВКФ «Прикарпат Енергія» не мав повноважень на звернення до районної адміністрації з проханням про оформлення права власності на квартиру за товариством, право власності оформлене за відсутності необхідних документів.

Вказаною постановою суду встановлено порушення порядку оформлення права власності на спірну квартиру, оскільки з листом звернувся керівник ВКФ «Прикарпат Енергія», який не мав повноважень на звернення до районної адміністрації з проханням про оформлення права власності на квартиру за товариством.

В цій постанові суд дійшов висновку про порушення прав ОСОБА_1 , як черговика, на отримання ним квартири АДРЕСА_6 , і що порушення житлових прав ОСОБА_1 сталося з вини Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, разом з тим вина Львівської міської ради у порушенні прав ОСОБА_1 судовими рішеннями не встановлена.

В той же час Сихівський районний суд м. Львова в рішенні від 22.12.2010 у справі (№2-2363/10), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.05.2011, вказав на те, що повторне надання ОСОБА_1 такої ж однокімнатної квартири (якою і є квартира АДРЕСА_6 ) суперечитиме самій суті права громадян на поліпшення житлових умов, оскільки відповідно до п.55 Правил жиле приміщення надається на всіх членів сім`ї, тому виділення спірної квартири для проживання у ній членів його сім`ї, а не його з сім`єю порушуватиме порядок черговості, тому що право на позачергове забезпечення житлом пов`язане саме з перебуванням позивача ОСОБА_1 у контрольному списку за місцем праці.

Наведене вище свідчить про суперечливість висновків судів щодо порушення прав ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що не маючи можливості з юридичної точки зору повернути двічі відчужену спірну квартиру до попереднього стану та розподілу її серед черговиків за місцем роботи у ВКФ «Прикарпат Енергія», він подав позов до Львівської міської ради про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому незаконним розпорядженням виконавчого органу міської ради про оформлення права власності на квартиру від 29.06.2004 року.

Тобто, завдання моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконністю розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, яка не є органом місцевого самоврядування.

Завдання моральної шкоди у вигляді неймовірних душевних страждань та переживань, погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 обґрунтовує незаконністю розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, а неможливість повернення спірної квартири, виведеної із розподілу на підставі цього розпорядження та бездіяльність службових осіб Сихівської районної адміністрації, додатково підтверджують глибину та характер його душевних переживань та страждань.

Під час розгляду справи не встановлено заподіяння позивачу моральної шкоди саме Львівською міською радою, оскільки вина Львівської міської ради у вибутті спірної квартири із розподілу серед черговиків ВКФ «Прикарпат Енергія», судовим рішенням не встановлена.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач вимагає відшкодування моральної шкоди заподіяної йому виконавчим органом Львівської міської ради, яким, як зазначає позивач, є Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, з вини її посадових осіб у спосіб прийняття незаконного розпорядження та виданого свідоцтва про право власності на спірну квартиру у 2004 році, у зв`язку з чим із розподілу серед включених до контрольного списку черговиків вибула спірна квартира, і цим обставинам в оскаржуваному рішенні не надано жодної правової оцінки.

Такі доводи апелянта спростовуються змістом оскаржуваного рішення суду, який дав оцінку зазначеним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 позовні вимоги до Львівської міської ради про відшкодування моральної шкоди обґрунтовує і тим, що неотримання ним квартири призвели до стресу, негативних емоцій, тривожностей, до глибоких душевних переживань, що не врахував суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Такі доводи апелянта, на думку колегії суддів, є безпідставними, з огляду на те, що Львівська міська рада не мала обов`язку надання позивачу спірної квартири, такий обов`язок мало ВАТ Енергія», що було передбачено при прийнятті ОСОБА_1 на роботу.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки

судом не встановлено факту заподіяння моральної шкоди саме Львівською міською радою, а також позивачем не доведено причинового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача щодо вибуття квартири АДРЕСА_6 із розподілу серед черговиків, в тому числі і його, та із шкодою, яка, на його думку, настала.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена (у зв`язку із перебуванням у відпустці одного з членів колегії суддів) 25 листопада 2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк