ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5505/24 Справа № 201/1807/24 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на даний час вона навчається в Університеті митних справ та фінансів на другому курсі денної форми навчання на бюджетній основі, проживає в гуртожитку, не працює, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідач у справі, яка є її матір`ю має можливість надавати матеріальну допомогу у необхідному розмірі на період її навчання, але не надає в достатньому для неї розміру, для того що б вона мала можливість довчитися в університеті, з урахуванням стану здоров`я та побутових потреб, у зв`язку з чим просила суд визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на її утримання до закінчення нею навчання, але не більше ніж до 23 років у розмірі 50% щомісячно з усіх видів заробітку (доходу) відповідача або у фіксованому розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на період навчання ОСОБА_1 до закінчення нею навчання в Університеті митної справи та фінансів, але не більше, ніж до досягнення нею 23 років, у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, починаючи з 14 лютого 2024 року.

Рішення у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про судові витрати.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для покладення на відповідача, яка є її матір`ю обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, оскільки донька є такою, що потребує матеріальної допомоги, яку відповідач будучи працездатною, має можливість надавати.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи частково позов, судом першої інстанції не враховано позицію відповідача, яка визнала позов та не мала ніяких заперечень проти його задоволення, а тому з урахуванням можливості матері сплачувати аліменти в запропонованому розміру, позов підлягав задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким визначити розмір аліментів, що підлягає стягненню на утримання позивача, саме у розмірі 50 % з усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач у справі є матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Університету митних справ та фінансів № 12.2-35/70 від 30 січня 2024 року, ОСОБА_1 , є студенткою другого курсу, денної бюджетної форми навчання, факультету інноваційних технологій в Університеті митної справи та фінансів.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Частиною 1 ст. 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. У ч. 2 цієї ж статті зазначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Зокрема, згідно із ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі пред`явлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування ст. 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не бере участі в утриманні дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що донька сторін потребує матеріальної допомоги на період навчання, натомість відповідач матеріальної допомоги у необхідному розмірі на утримання повнолітньої доньки, яка навчається, не надає, чим порушує батьківський обов`язок на утримання повнолітньої дитини.

Предмет спірних правовідносин направлений в першу чергу на забезпечення інтересів повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, так як обов`язок по її утриманню покладається на обох батьків. Аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

При цьому, при визначенні розміру аліментів на утримання дитини слід враховувати, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси усіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача у справі.

З огляду на те, що у розумінні положень ст. 199 СК України утримання повнолітніх дітей під час навчання є обов`язком обох батьків, враховуючи обов`язок батька утримувати свою дочку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на період навчання ОСОБА_1 , але не більше, ніж до досягнення нею 23 років, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових та достатніх підстав для покладення на мати обов`язку утримувати повнолітню дитину, з урахуванням обов`язку батька також утримувати дочку, яка продовжує навчання, оскільки донька є такою, що потребує матеріальної допомоги, яку відповідач будучи працездатною має можливість надавати. Разом з цим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до батька та ставити питання про стягнення аліментів на період її навчання в університеті.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнала позов та не мала будь-яких заперечень проти його задоволення в цілому, що є безумовним погодженням задовольнити позовну вимогу в такому вигляді, в якому вона міститься у позові. Проте, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. В матеріалах справи міститься заява відповідача та третьої особи від 03 березня 2024 року, за змістом якої, останні визнали позов частково при цьому не заперечували розглядати справу без їхньої участі. Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до норм Сімейного Кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси усіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом рішення суду, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна