КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/3007/23 Головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_2 .

27 квітня 2023 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 .

Однак, постановою від 27 квітня 2023 року № 941/02-31 приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька.

Підставою для відмови у видачі зазначеного свідоцтва про право на спадщину стало те, що право власності ОСОБА_2 на садовий будинок не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зазначила, що через відсутність правовстановлюючого документу на садовий будинок вона позбавлена права на спадкове майно, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду.

Просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Грушки В.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, зазначаючи про те, що нею не надано довідку про сплату спадкодавцем садовому товариству «Природа» у повному обсязі пайових внесків, керувався пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, проте не взяв до уваги той факт, що у наведеній постанові мова йде про пайовий внесок в кооперативну організацію, діяльність якої регулюється Законом України «Про кооперацію». Водночас СТ «Природа», членом якого був померлий ОСОБА_2 , не є кооперативною організацією і відповідно його діяльність не регулюється цим Законом.

Таким чином, у спадкодавця не було обов`язку щодо сплати пайового внеску до СТ «Природа», тому суд не вірно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

На підтвердження того, що померлий ОСОБА_2 був членом садового товариства нею було надано довідку СТ «Природа», відповідно до якої ОСОБА_2 з 15 листопада 1993 року був членом СТ «Природа» і йому була виділена у власність зазначена земельна ділянка для будівництва будинку. Даний доказ підтверджує, що ОСОБА_2 мав у власності садовий будинок, проте не звертався у відповідні органи для його реєстрації.

Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 522/19969/16-ц, відсутність реєстрації права власності на спадкове майно не зумовлює позбавлення спадкоємця прав користування та володіння ним.

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Для подальшого утримання та збереження майна їй необхідно зареєструвати право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказаний житловий будинок в судовому порядку не існує.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки - адвокат Грушка В.І. надіслав заяву про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та її представника, Боярська міська рада причини неявки її представника до апеляційного суду не повідомила,тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 квітня 2023 року позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на транспортний засіб марки «Chevrolet», моделі «Aveo», 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказане свідоцтво посвідчено приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., зареєстровано в реєстрі за № 2350.

Як вбачається із довідки № 940/01-16 від 27 квітня 2023 року, виданої цим же приватним нотаріусом спадкоємцю ОСОБА_1 , по спадковій справі № 139/2020, заведеній 25 вересня 2020 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем є дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 941/02-31 від 27 квітня 2023 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_3 в автогаражному кооперативі «Луч» за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з тієї підстави, що за спадкодавцем не підтверджено реєстрацію права власності на вищевказані садовий будинок та гараж.

Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_2 , останній був членом СТ «Природа» на підставі рішення ВК № 46 від 15 грудня 1993 року та йому було виділено земельну ділянку під будівництво в СТ «Природа» по АДРЕСА_1 , на якій ним було збудовано садовий дім, який є власністю ОСОБА_2 .

Згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 68 від 09 лютого 2022 року на адвокатський запит № 01/02/22 від 01 лютого 2022 року, ОСОБА_2 до КП «БТІ КСРРКО» для реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 (СТ «Природа») не звертався, відповідно реєстрація права власності не проводилася.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує факт будівництва за життя спадкодавця спірного майна, підстави будівництва будинку саме час побудови будинку на земельній ділянці. Отже, на момент відкриття спадщини спірний садовий будинок не має статусу нерухомого майна та право власності на нього не зареєстровано.

Обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

За життя спадкодавець не оформив у передбаченому законом порядку право власності на будинок, який є предметом спору в цій справі, однак, на думку суду першої інстанції, це не може бути безумовною підставою для набуття позивачкою у власність зазначеного майна без отримання правовстановлюючого документу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Тобто, умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як встановлено судом першої інстанції, постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на садовий будинок, виходячи із відсутності правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на цей будинок.

За захистом свого права на отримання у власність в порядку спадкування садового будинку АДРЕСА_1 , позивачка звернулась до суду.

Вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

У своєму позові, перш за все, позивачка мала зазначити яке майно входило до спадкової маси, проте на нього не було видане свідоцтво про право на спадщину, зазначити його технічні характеристики і вказати на докази, які підтверджують його наявність. Проте, цих обставин у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено, а також до позову позивачка не надала жодного доказу, який би підтверджував фактичну наявність цього будинку, його площу, рік забудови тощо.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що надана позивачкою в ході розгляду справи копія довідки, виданої головою та головним бухгалтером садівницького товариства «Природа» про те, що ОСОБА_2 був дійсно членом СТ «Природа» з 20 квітня 1994 року та в 1993 році йому було виділено земельну ділянку під будівництво садового будинку в СТ «Природа» по АДРЕСА_1 , є неналежним доказом на підтвердження права власності ОСОБА_2 на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не підтверджує факту будівництва садового будинку саме ОСОБА_2 та саме за адресою його розташування, а крім того вказана довідка видана особами, яких суд не може ідентифікувати та повноваження яких не підтвердженні жодним доказом.

Колегія суддів також дослідила копію вказаної довідки, у якій немає дати її виготовлення, містяться виправлення у прізвищі ОСОБА_2 , не міститься відтиску печатки і погоджується із судом першої інстанції в тому, що вона є неналежним доказом у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка лише довела належними і допустимими доказами ті факти, що вона є дочкою ОСОБА_2 , його єдиним спадкоємцем і що їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на садовий будинок. При цьому жодного доказу на доведення факту наявності цього будинку позивачка суду не надала.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній