ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж Олени Анатоліївни, треті особи - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 лютого 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В., вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . 03 листопада 2019 року їй стало відомо, що вищезазначена квартира була продана невідомим для неї особам, у зв`язку з чим 12 листопада 2019 року вона звернулася до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за фактом шахрайства. Того ж дня, працівниками поліції було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002852 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, в межах розслідування якого 15 листопада 2019 року слідчим суддею Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська винесено ухвалу про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на спірну квартиру. Запис про арешт нерухомого майна був внесений 28 листопада 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Під час досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 26 червня 2019 року та 01 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. посвідчено довіреності та зареєстровано в реєстрі за №№311, 317, якими ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси, розпоряджатися нерухомим майном. 04 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, який укладено між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O. A. за реєстровим №317, та ОСОБА_3 . Згідно з висновком експерта №19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним в рамках зазначеного кримінального провадження, підписи від її імені та рукописні записи виконані не нею, а іншою особою. Отже, ОСОБА_4 неправомірно отримав довіреність на право користування та розпорядження спірною квартирою, тому не мав права на розпорядження нею. Тому позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсною довіреність від ОСОБА_1 на ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Міссіяж Оленою Анатоліївною від 01.07.2019 року за реєстровим №317; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2019 року, який посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №1400, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №32256808 від 04 липня 2019 року про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, за ОСОБА_3 ; поновити право власності ОСОБА_1 , шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за нею на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07 лютого 2005 року за реєстровим №1498 приватним нотаріусом Дніпропетровського (Дніпровського) міського нотаріального округу Рудкович Є.В.; зняти арешт (припинити обтяження) спірної квартири, зареєстрований державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 28.11.2019 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №201/12699/19 від 15.11.2019 року (реєстраційний номер обтяження 34558968) (а.с. 102-105 т.1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року (апеляційне провадження №22-ц/803/2334/23), провадження у цивільній справі в частині позовних вимог щодо зняття арешту (припинення обтяження) з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 28.11.2019 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №201/12699/19 від 15.11.2019 року (реєстраційний номер обтяження: 34558968) - закрито (а.с. 1-7, 105-110 т. 2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, зокрема, і в частині позовної вимоги про зняття арешту (а.с. 9-18 т. 2).

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_1 та, в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 40-44 т.2).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року залишено без змін (а.с. 111-117 т.2).

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 244-250 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1498, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 62 т.1).

Право власності ОСОБА_1 на вказану вище квартиру було зареєстроване 02.07.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 32214530), що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності №172310602 від 02.07.2019 (а.с. 63 т.1).

26 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за №311, за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з питань користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , в усіх без винятку підприємствах, адміністраціях, установах та організаціях, незалежно від форм власності та галузевої належності, в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) міста Дніпра, у відповідному центрі надання адміністративних послуг, в департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у відповідній дільниці комунального підприємства «Жилкомсервіс» міста Дніпра, в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, визначаючи на власний розсуд суму, строки інші умови договорів. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, строком на один рік та дійсна до двадцять шостого червня дві тисячі двадцятого року (а.с. 36 т.1).

01 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за №317, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх без винятку підприємствах, адміністраціях, установах та організаціях, незалежно від форм власності та галузевої належності, в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) міста Дніпра, у відповідному центрі надання адміністративних послуг, в департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у відповідній дільниці комунального підприємства «Жилкомсервіс» міста Дніпра, в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, з питань користування та розпорядження (продаж, міна, передача в іпотеку, оренду (найм) належної їй квартири АДРЕСА_1 , визначаючи на власний розсуд суму, строки інші умови договорів. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, строком на один рік та дійсна до першого липня дві тисячі двадцятого року (а.с. 37 т.1).

04 липня 2019 року ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , посвідченої 01.07.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. за №317, уклав договір купівлі-продажу квартири, за яким продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за №1400 (а.с. 40-41 т.1).

Заперечуючи факт надання ОСОБА_4 довіреностей, 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за фактом шахрайства.

Того ж дня працівниками поліції за заявою ОСОБА_1 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002852 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України (а.с. 12 т.1).

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 15 листопада 2019 року у справі №201/12699/19 наклав арешт на спірну квартиру та заборонив здійснення будь-яких операцій пов`язаних із відчуженням вказаного майна (а.с. 13-16 т.1).

За постановою слідчого під час проведення досудового слідства 07 жовтня 2020 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком експерта №19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 26 червня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі №311 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 01 липня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі №317 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 74-81 т.1).

Право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 07.06.2021 зареєстроване за ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва, виданого 07.06.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за №924, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №374776404 від 17.04.2024.

Також установлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа №201/6498/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння, рішення у якій на цей час не ухвалено. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року №201/6498/23 призначено судову експертизу.

Щодо заявлених позовних вимог до приватного нотаріуса.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».

Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною другою статті 1 Закон України «Про нотаріат`у передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

У нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Позовна вимога про визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Міссіяж Оленою Анатоліївною від 01.07.2019 року за реєстровим №317, пред`явлена також і до приватного нотаріуса Міссіяж О.А.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19).

Спір про визнання недійсною довіреності треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, на яку видана ця довіреність та яка здійснила відчуження нерухомого майна.

Отже, позовна вимога про визнання недійсною довіреності від 01.07.2019 року №317 не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи не був залучений.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19), від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19), від 12 листопада 2020 року у справі №200/3452/17 (провадження №61-18790св19), від 18 січня 2023 року у справі №753/15818/19 (провадження №61-11676св21).

Більше того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі №404/8546/19 (провадження №61-18619св20) зазначено, що «за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність)».

Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19).

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Міссіяж О.А. має бути відмовлено з наведених вище підстав, адже нотаріус є неналежним відповідачем у даній справі.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно матеріалів справи, підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 01 липня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі №317 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 74-81 т.1). Це підтверджується висновком експерта №19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, який є належним та допустимим доказом у даній цивільній справі.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц (провадження №61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17 (провадження №61-10929св20), від 11 жовтня 2018 року у справі №761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі №759/15556/18.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі №6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21).

Підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 01 липня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі №317, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта №19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром (а.с. 74-81 т.1).

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю, не надав належної оцінки висновку експерта №19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеному Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку у сукупності із іншими доказами; відповідну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц (провадження №61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17 (провадження №61-10929св20).

У даній справі позивачка заявила позовну вимогу про визнання довіреності недійсною з мотивів її неукладеності (непідписання довіреності продавцем, неотримання коштів за договором відчуження); отже, позивачка обрала неналежний спосіб захисту в частині позовної вимоги про визнання неукладеного правочину (довіреності) недійсним, тому вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Наведене узгоджується із висновками, сформульованими Верховним Судом у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19, провадження №14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, провадження №14-256цс18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що право власності на спірну квартиру зареєстроване 07.06.2021 за ОСОБА_5 , - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 липня 2019 року №1400, скасування запису №32256808 від 04 липня 2019 року про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та поновлення права власності за позивачкою шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за нею через обрання позивачкою неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Належним, ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивачки є звернення до суду з позовом про витребування на користь позивачки спірного нерухомого майна.

Колегія наголошує, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа №201/6498/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння на користь позивачки, у якій, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, призначено судову експертизу, розгляд справи по суті не завершений.

У зв`язку з викладеним вище, місцевий суд дійшов помилкового і передчасного висновку про недоведеність позовних вимог у даній цивільній справі та безпідставно відмовив у позові за недоведеністю.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 05.12.2022 року безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зняття арешту з майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №201/12699/19 від 15.11.2019 року, адже ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року провадження у справі в частині вказаної позовної вимоги було закрито (а.с. 1-7, 105-110 т. 2); вказана ухвала місцевого від 05.12.2022 року залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року (апеляційне провадження №22-ц/803/2334/23), яка у касаційному порядку не оскаржувалась.

Отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, з наведених вище правових підстав, про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж Олени Анатоліївни про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова