Справа № 146/1712/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2024 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Мороза І.С.

за участю секретаря судового засідання Іванової Ю.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: ОСОБА_2

вимоги заявника: про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції заявника та заінтересованої особи.

18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом особистої приватної власності постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Дану заяву обґрунтовано наступним.

20 квітня 2007 року заявниця уклала шлюб, з ОСОБА_2 . Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . Через зловживання ОСОБА_2 спиртними напоями, безвідповідальне відношення до сімейних обов`язків, подальше спільне життя не склалося та шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжує проживати за спільною з заявницею адресою, на вимоги заявниці звільнити житло він не реагує, погрожує їй та дочці, зловживає спиртними напоями.

Заявниця зазначає, що дії ОСОБА_2 створюють їй перешкоди в нормальному користуванні її житлом.

Крім цього заявниця вказує, що вона неодноразово зверталася в поліцію щодо дії ОСОБА_2 та постановою Томашпільського районного суду від 21 травня 2024 року останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

12 жовтня 2024 року працівником ВП № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області було складено відносно ОСОБА_2 терміновий заборонний припис стосовно кривдника на три доби.

Щоб забезпечити дієвий та ефективний захист від повторного домашнього насильства заявниця вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 21 жовтня 2024 року.

Доводи учасників справи.

Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задоволити та видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, заслухати пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВРвід 17 липня 1997 року встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на: 1) дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; 10) звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству; 11) своєчасне отримання інформації про остаточні рішення суду та процесуальні рішення правоохоронних органів, пов`язані з розглядом факту вчинення стосовно неї домашнього насильства, у тому числі пов`язані з ізоляцією кривдника або його звільненням.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Верховний Суд у своїх постановах у такій категорії справ неодноразово звертав увагу на те, що наведеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. При цьому ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (зокрема, постанова Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №607/10122/19).

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі №754/11171/19).

У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Також, Верховним Судом у таких справах зверталася увага на практику Європейського суду з прав людини із зазначенням, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право; має бути встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19).

Сам факт звернень заявника до різних правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї, зокрема, психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факту вчинення щодо неї домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом (постанова Верховного Суду від 6 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19).

Ч.1-4 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.ст.81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 8 квітня 2024 року у цивільній справі № 146/302/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розірвано.

Від спільного проживання у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заявниця в заяві вказує, що вона, ОСОБА_2 та їхня неповнолітня дитина проживають спільно у будинку який на праві власності належить їй, однак до заяви на підтвердження зазначеної обставини належних та допустимих доказів, які б підтверджували право власності заявниці на будинок не надано.

Згідно копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 504341, винесеного поліцейським СРПП ВП № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області Торговським М.О., 12 жовтня 2024 року було винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 строком на 3 доби з 17.35 год 12 жовтня 2024 року та діє до 17.35 год 15 жовтня 2024 року, згідно якого кривднику заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 . Інших постраждалих осіб в даному приписі не вказано.

До суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Також не надано доказів того, що після 12 жовтня 2024 року, тобто після винесення поліцейським термінового заборонного припису ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство відносно заявниці чи неповнолітньої доньки.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що ОСОБА_1 не надала суду беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_2 постійного (систематичного) домашнього насильства, а так само доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок про існування ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, що є підставою прийняття рішення про видачу обмежувального припису, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви про видачу обмежувального припису.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Враховуючи вказане вище та на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. 5, 12, 76-83, 259, 263-265, 293, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи, їх місцезнаходження:

заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 21 жовтня 2024 року

Суддя: І. С. Мороз