ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 671/2139/21

провадження № 61-2733св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Аграрна компанія 2004»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 25 вересня 2023 року в складі судді Ніколової С. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2024 року в складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» (далі - ПП «Аграрна компанія 2004») про визнання неукладеною додаткової угоди до договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 968943 від 13 червня 2008 року йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,51 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до договору оренди землі від 01 квітня 2009 року, укладеного між ним та відповідачем, вказана земельна ділянка була передана в оренду на 10 років з оплатою 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1 308 грн; строк дії договору становить 10 років з часу реєстрації його у встановленому законом порядку, тобто до 07 вересня 2019 року. Продовжувати дію вказаного договору на новий строк він не мав бажання, тому у жовтні 2019 року звернувся до відповідача з заявою про повернення йому земельної ділянки, але відповіді не отримав.

У подальшому він дізнався, що 28 листопада 2015 року начебто між ним та відповідачем укладено додаткову угоду, згідно з якою строк дії договору оренди землі від 01 квітня 2009 року продовжено до 07 вересня 2026 року. Проте додаткову угоду він не підписував, підписи у ній виконані іншою особою, а не ним. Таким чином, вважав, що вказана додаткова угода є неукладеною.

За таких обставин та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 12 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 2,51 га, кадастровий номер :02:005:0098, шляхом зобов`язання ПП «Аграрна компанія 2004» повернути йому у користування зазначену земельну ділянку.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року та додатковим рішенням цього ж суду від 25 вересня 2023 року, залишеними без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 2,51 га, яка розташована на території колишньої Клининської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:005:0098, шляхом зобов'язання ПП «Аграрна компанія 2004» повернути в користування вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПП «Аграрна компанія 2004» на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору, 5 663,10 грн витрат, понесених на оплату судової почеркознавчої експертизи, 4 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що встановлення факту непідписання ОСОБА_1 додаткової угоди від 28 листопада 2015 року до договору оренди землі від 01 квітня 2009 року з ПП «Аграрна компанія 2004» свідчить про неукладеність додаткової угоди, відсутність волевиявлення позивача як власника спірної земельної ділянки на передачу її в оренду відповідачу та безпідставність користування цим майном останнім.

Водночас апеляційний суд вказав про відсутність правових підстав для застосування доктрини про заборону суперечливої поведінки до правовідносин, що склалися між сторонами, пославшись на відповідну практику Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції вказав, що факт отримання ОСОБА_1 плати за користування земельною ділянкою не свідчить про прийняття позивачем усіх істотних умов додаткової угоди до договору оренди землі, а лише підтверджує згоду останнього на оплатне користування відповідачем його земельною ділянкою та отримання за це відповідної плати без визначення інших істотних умов договору, зокрема строку дії договору, умов використання земельної ділянки, умови збереження стану об`єкта оренди, тощо.

Вирішуючи заяву позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменка І. О., та стягнення з відповідача на користь позивача 4 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, вказавши, що ці витрати відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У лютому 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» адвокат Лозюк С. Ф., який діє в інтересах ПП «Аграрна компанія 2004», подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 627/761/19, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду із цим позовом через два роки після закінчення строку дії договору оренди землі, протягом цього періоду своєчасно отримував від відповідача орендну плату за користування землею, що виключає кваліфікацію договору (додаткової угоди до договору оренди землі) як неукладеного.

Позивач в установлений законом строк не подав доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, не обґрунтував пропуск цього строку, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення цих витрат із відповідача на користь позивача.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:005:0098, площею 2,51 га, розташованої на території Клининської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 968943 від 13 червня 2008 року.

Між ОСОБА_1 та ПП «Аграрна компанія 2004» було укладено договір оренди землі від 01 квітня 2009 року, відповідно до умов якого вищезазначена земельна ділянка була передана в оренду відповідачу строком на десять років. Договір зареєстровано в Волочиському РВ ДП «ЦДЗК» 07 вересня 2009 року.

Відповідно до додаткової угоди від 28 листопада 2015 року до договору оренди землі від 01 квітня 2009 року, укладеної від імені ОСОБА_1 як орендодавця та відповідачем як орендарем, внесено зміни в договір оренди землі від 01 квітня 2009 року, зокрема, визначено, що строк дії договору оренди землі від 01 квітня 2009 року продовжено до 07 вересня 2026 року.

15 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав ПП «Аграрна компанія 2004» заяву, в якій просив відповідача припинити обробку земельної ділянки площею 2,51 га та повернути її.

Згідно із довідкою від 05 серпня 2022 року № 271/1-1 ПП «Аграрна компанія 2004» нарахувало та виплатило ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою, кадастровий номер :02:005:0098, площею 2,51 га, відповідно до додаткової угоди до договору оренди землі від 28 листопада 2015 року, а саме: за 2016 рік - 4 563,44 грн, за 2017 рік - 4 563,44 грн, за 2018 рік - 6 388,80 грн, за 2019 рік - 10 039,60 грн, за 2020 рік - 10 952,30 грн, за 2021 рік - 9 872,30 грн та 1 080 грн. Довідка також містить відомості про виплату позивачу готівковими коштами за 2020, 2021, 2022 роки орендної плати, за 2020 рік - 10 952,23 грн, за 2021 рік - 9 872,30 грн, за 2022 рік - 12 777,60 грн.

Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2022 року в справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 8079/22-21 від 22 лютого 2023 року, яка проведена експертом Вінницького регіонального відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Возним В. С., встановлено, що підпис від імені позивача ОСОБА_1 в примірниках додаткової угоди від 28 листопада 2015 року до договору оренди землі від 01 квітня 2009 року, зареєстрованого 07 вересня 2009 року за № , виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Допитаний судом експерт Возний В. С. підтримав та обґрунтував наданий ним висновок, зокрема, пояснивши, що ним досліджувалися два примірника додаткової угоди і за результатами дослідження підписів не було встановлено жодних схожих ознак почерку позивача, однак встановлено наявність достатньої кількості стійких, суттєвих та достатніх розбіжних ознак почерку.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України, тут і далі у редакції, чинній на час укладення спірного договору).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 23 вересня 2020 року у справі № 396/1857/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 (провадження № 61-9846св20) та від 14 грудня 2022 року у справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22).

У справі, що переглядається, на підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи № 8079/22-21 від 22 лютого 2023 року встановлено, що спірний договір оренди землі позивачем не підписувався, а отже, відсутні підстави вважати, що такий договір є укладеним.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій підставно керувалися тим, що встановлення факту непідписання ОСОБА_1 додаткової угоди від 28 листопада 2015 року до договору оренди землі від 01 квітня 2009 року з ПП «Аграрна компанія 2004» свідчить про неукладеність додаткової угоди, відсутність волевиявлення позивача як власника спірної земельної ділянки на передачу її в оренду відповідачу на строк до 07 вересня 2026 року та безпідставність користування цим майном останнім.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача у касаційній скарзі щодо вчинення власником земельної ділянки конклюдентних дій, які свідчать про вчинення правочину, зокрема, отримання ОСОБА_1 орендної плати від ПП «Аграрна компанія 2004» за 2019-2021 роки, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.

З таких же висновків виходила Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.37, 7.38 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, колегія суддів не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 378/1194/20 (провадження № 61-20827св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22) та від 11 травня 2023 року в справі № 357/3155/21 (провадження № 61-10293св22).

З огляду на встановлені у цій справі обставини непідписання позивачем додаткової угоди до договору оренди землі від 28 листопада 2015 року, висновок судів попередніх інстанцій про те, що його права підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом повернення йому спірної земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідача без відповідної правової підстави, є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що посилання у касаційній скарзі на висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц не суперечать висновку про задоволення позовних вимог за встановлених обставин справи.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

У справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли з тих підстав, що правочин не був укладений у належній для договору оренди землі письмовій формі, оскільки ОСОБА_1 його не підписував. Отже, волевиявлення позивача на надання належної йому земельної ділянки в користування відповідачу строком до 07 вересня 2026 року не підтверджено його особистим підписом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 червня 2023 року у справі № 627/761/19, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. При цьому у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо доводів касаційної скарги на додаткове рішення суду

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723 св 20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У касаційній скарзі зазначено про те, що позивач в установлений законом строк не подав доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, не обґрунтував пропуск цього строку, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення цих витрат із відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції інтереси позивача ОСОБА_1 представляв адвокат Кузьменко І. О. на підставі договору про надання правової допомоги від 04 серпня 2022 року, а також ордеру серії ВХ № 1031409 від 09 серпня 2022 року.

Адвокат Кузьменко І. О. до судових дебатів 27 липня 2023 року зробив відповідну заяву про те, що докази на підтвердження понесення ним судових витрат на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі (27 липня 2023 року) у передбачений законом п'ятиденний строк представник позивача - адвокат Кузьменко І. О. подав заяву про розподіл судових витрат у справі, до якої додав загальний розрахунок таких витрат, витяг з договору про надання правової допомоги, детальний опис наданих робіт, акт виконаних робіт, квитанції до прибуткового касового ордера (а. с. 165-171, т. 1).

Не погоджуючись із доводами цієї заяви, 10 серпня 2023 року відповідач подав на неї заперечення, у яких вказав про пропуск позивачем строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

З урахуванням обґрунтувань заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих до неї документів, поданих стороною позивача у передбачений законом строк, відсутності заперечення відповідача стосовно співмірності цих витрат та клопотання про їх зменшення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменка І. О., та стягнення з відповідача на користь позивача 4 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Колегія суддів вважає безпідставними аргументи касаційної скарги про те, що суди під час вирішення цієї справи не врахували висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 25 липня 2023 року справі № 340/4492/22, оскільки такий висновок не суперечить висновкам судів, зробленим у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з висновками судів з їх оцінкою, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у відповідача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь відповідача.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року, додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович