Провадження № 2/127/4195/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.01.2012року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2021року розірвано. Проживаючи разом як одна сім`я у 2017 року ними була набута у власність квартира по АДРЕСА_1 . Дана нерухомість купувалась новою у забудовника та оформлення права власності було здійснено 24 жовтня 2017 року на відповідача - ОСОБА_2 . Оскільки, майно - квартира, була придбана мною та відповідачем в період шлюбу, воно належить нам, як колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. З відповідачем позивач неодноразово здійснював обговорення щодо поділу спільної сумісної власності. Проте, крім обговорень, жодних дій здійснено не було, а тому позивач вирішив звернутись до суду для врегулювання спірних питань. Просить поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/ 2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м.

Ухвалою суду від 16.09.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, наполягаючи на тому, що квартира були придбана під час шлюбу але за її особисті кошти, а крім того враховуючи що шлюб було розірвано ще у 2021 році сплив строк позовної давності на заявлені позовні вимоги.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 10.01.2012 року сторони зареєстрували шлюб.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 392799600 від 29.08.2024 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ч.1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Пунктами 24 і 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Судом враховується правові позиції ВС з аналогічних спорів, та роз`яснення ВС про те, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

У даному випадку відповідач, яка у судовому засіданні спростовувала спільність придбання квартири, не було доведено дане заперечення належними та допустимими доказами.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про доведеність у судовому засіданні факту того, що спірна квартира, яка була придбана під час шлюбу є спільною частковою власністю подружжя, та при її розподілу слід застосовувати презумпцію рівності часток співвласників.

Разом з тим, відповідач заявила клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки строк звернення до суду за захистом своїх прав позивач пропустив без поважаних причин.

Дослідивши заявлена клопотання суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 2, 3 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.12.2020 року у справі№ 345/2962/14 наголосив наступне: «Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

Таким чином, у даному випадку, суд повинен встановити початок перебігу строку позовної давності, який відраховується не з моменту розірвання шлюбу а з моменту порушення права одного з співвласників спільного майна подружжя.

Як зазначає позивач з даним позов не звертався раніше, оскільки у сторін була усна домовленість щодо можливості позивача відвідувати їх спільну дитину, а в замін відповідач не чинить перешкод в спілкуванні позивача з дитиною, однак відповідач почала чинити перешкоди в спілкуванні позивачу з дитиною, а тому позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Суд критично ставиться до тверджень позивача, який у судовому засіданні пояснив, що з позовом не звертався у зв`язку із досягненням домовленості але домовленість була у вигляді не перешкоджання в спілкуванні з дитиною, так як належних та допустимих доказів вказаної домовленості не надано.

Однак, доказів щодо вказаної домовленості суду не надано, та це не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

А тому суд вважає за необхідне рахувати строк позовної давності з дати набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу 25.05.2021року, так як позивач був присутній при винесені даного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 03.09.2024року.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України).

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, ст.256ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давністьне застосовується до вимогпро поділмайна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Шлюб між сторонами розірвано 22.04.2021 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, тобто на момент звернення позивачем ОСОБА_1 до суду 03.09.2024 року сплив строк звернення до суду з позовом про поділ майна.

Згідно ч.1 ст.12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст.251ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно з ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідачка заявила про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просила відмовити з цих підстав у позові.

Позову до суду відповідно до ст. 72 ч. 2 СК України позивач мав подати до 25.05.2024 (три роки від дати набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили). Натомість позивач звернувся з позовом до суду лише 03.09.2024.

Докази підстав поважності пропуску строку позовної давності суду не надано та не заявлене стороною позивача клопотання про поновлення строку позовної давності.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Так як позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.11.2024року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: