Справа № 466/5889/22 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2230/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2024 року (повний текст рішення складено 21 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі - ТДВ «СК «Гардіан»), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь:

- 44 773 грн 46 коп. страхового відшкодування за шкоду, пов`язані з лікуванням;

- 6 600 грн 00 коп. страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності;

- 2 568 грн 67 коп. страхового відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 24 травня 2021 року в м. Львів Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «Renault Kangoo», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка внаслідок даної ДТП отримала тілесні ушкодження. Відповідальність водія автомобіля «Renault Kangoo» НОМЕР_2 застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» за полісом ОСЦПВВНТЗ АР5016638, що був діючим на дату настання ДТП. 19 серпня 2021 року позивачем до ТДВ «СК «Гардіан» було направлено повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування з вимогою виплатити страхове відшкодування. До надісланих повідомлення та заяви було додано всі необхідні документи, які підтверджують як факт настання страхового випадку за фактом вищеописаної події, так і суму пред`явлених вимог. Станом на лютий 2022 року страховиком (відповідачем) не було прийнято жодного рішення і не виплачено страхове відшкодування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова області від 19 червня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням у розмірі 44 773 грн 46 коп.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 6 600 грн 00 коп.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 568 грн 67 коп.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» в доход держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Рішення суду оскаржило ТДВ «СК «Гардіан», подавши в липні 2024 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова області від 19 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до часу ухвалення оскаржуваного рішення. Оскільки цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті, представник позивача - адвокат Найда К.В., з моменту смерті позивачки не мала права представляти її інтереси, проте про даний факт суд не повідомила, незважаючи на те, що після смерті позивачки і до моменту ухвалення рішення призначалось декілька судових засідань по справі. За таких обставин, суд першої інстанції мав би закрити провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

В серпні 2024 року від ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надійшла заява про заміну сторони її правонаступником, яка підписана представником Найдою Катериною Володимирівною , в якій міститься прохання залучити як правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка є єдиним спадкоємцем позивачки.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 24 травня 2021 року в м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю позивачки як пішохода та транспортного засобу марки «Renault Kangoo», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована відповідачем, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 260 000 грн 00 коп. Позивачці внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди заподіяна шкода. Винуватцем ДТП визнано водія транспортного засобу марки «Renault Kangoo» ОСОБА_2 , якого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням із потерпілим, тобто з нереабілітуючих підстав. В ухвалі суду, якою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності зазначено, що ним відшкодовано заподіяну потерпілій (позивачці) моральну шкоду. У серпні 2021 року позивачка подала страховику винуватця (відповідачу у справі) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, а також три заяви на виплату страхового відшкодування: шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральної шкоди.

Наведені обставини визнаються відповідачем, про що ним було зазначено у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив розмір страхового відшкодування витрат на лікування, вважаючи такі доведеними у розмірі 11 878 грн 02 коп., а відтак розмір моральної шкоди становить 593 грн 90 коп. (11 878,02 х 5%). Відповідач повністю заперечив право позивача на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою працездатності з тих підстав, що така є пенсіонером за віком.

Тобто, відповідач не заперечував факту настання страхового випадку 24 травня 2021 року, потерпілою за яким є позивачка, однак не провів останній виплати страхового відшкодування.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 про що 24 січня 2024 року складено актовий запис про смерть № 599.

Станом на день її смерті, за адресою її проживання: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади.

10 червня 2024 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гринишин Л. Б. заведено спадкову справу № 08/2024 (номер у спадковому реєстрі 72557121) після смерті ОСОБА_1 , з матеріалів якої убачається, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом є ОСОБА_3 . Заповіт складено ОСОБА_1 03 квітня 2012 року та посвідчено державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Стефанишин М. В. за реєстровим номером 4-504. Згідно із заповітом ОСОБА_1 належну їй квартиру заповідає ОСОБА_3 , а грошові вклади в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції свідоцтво про право на спадщину не видано.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).

Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 Закону № 1961-IV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону Закон № 1961-IV).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 22 Закону № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, втратою працездатності та моральної шкоди врегульований статтями 24 - 261 Закону № 1961-IV.

У пунктах 27.1.-27.3. статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Абзацом першим частини першої статті 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати врегульовано статтею 36 цього Закону.

Пунктом 35.1. статті 35 Закону № 1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

До цієї заяви, зокрема, додається документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником (підпункт «б» пункту 35.2. статті 35 Закону № 1961-IV.

Відповідно до змісту статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Згідно зі статтею 1229 ЦК України (в редакції чинній до 1 січня 2024 року) передбачалось, що страхові виплати (страхове відшкодування) спадкуються на загальних підставах. Якщо страхувальник у договорі особистого страхування призначив особу, до якої має перейти право на одержання страхової виплати у разі його смерті, це право не входить до складу спадщини.

Законом України від 18 листопада 2021 року № 1909-IX «Про страхування» , який введений в дію з 1 січня 2024 року, внесено зміни до ЦК України, зокрема у назві і тексті статті 1229 слова «страхового», «страхове» та «особистого» виключено.

Статтею 22 Закону України «Про страхування» визначалось, що у разі смерті страхувальника - фізичної особи, який уклав договір майнового страхування, права і обов`язки страхувальника переходять до осіб, які одержали це майно в спадщину. Страховик або будь-хто із спадкоємців має право ініціювати переукладення договору страхування. В інших випадках права і обов`язки страхувальника можуть перейти до іншої фізичної особи чи юридичної особи лише за згодою страховика, якщо інше не передбачено договором страхування. У разі смерті страхувальника, який уклав договір особистого страхування на користь третіх осіб, його права і обов`язки можуть перейти як до цих осіб, так і до осіб, на яких відповідно до закону покладено обов`язки щодо охорони прав і законних інтересів застрахованих.

Тобто, за загальним правилом, одержувачем страхової суми (страхове відшкодування) виступає сам страхувальник. Разом з тим, закон надає йому можливість обумовити у договорі страхування з настанням страхового випадку її виплату іншим особам - вигодонабувачам. Отже, правило про включення прав на одержання страхових виплат до складу спадщини не поширюється на правовідносини добровільного страхування життя на користь третьої особи.

Стаття 100 Закону України «Про страхування», викладеного в новій редакції згідно зі Законом № 1909-IX, який введений в дію з 1 січня 2024 року, врегульовано питання заміни сторін у договорі страхування.

За приписами цієї норми, у разі смерті страхувальника - фізичної особи, який уклав договір страхування майна, права і обов`язки страхувальника переходять до осіб, які одержали це майно у спадок та/або у випадку, передбаченому Цивільним кодексом України, вважаються такими, що прийняли спадщину. Страховик та/або спадкоємець має право ініціювати внесення змін до договору страхування щодо заміни страхувальника. У разі смерті страхувальника, який уклав договір страхування життя та здоров`я на користь третіх осіб, його права і обов`язки можуть перейти до цих осіб або до осіб, на яких відповідно до закону покладено обов`язок щодо охорони прав і законних інтересів застрахованих. Якщо страхувальник - юридична особа припиняється з визначенням правонаступника (правонаступників), права та обов`язки страхувальника переходять до такого правонаступника (правонаступників) відповідно до законодавства. Заміна страховика у договорі страхування може здійснюватися шляхом укладення тристороннього договору між страховиком, який передає зобов`язання за договором страхування, страховиком, який приймає такі зобов`язання, та страхувальником або договору про передачу страхового портфеля відповідно до положень розділу IX цього Закону. В інших випадках права і обов`язки страхувальника можуть перейти до іншої фізичної чи юридичної особи лише за згодою страховика, якщо інше не передбачено договором страхування.

Згідно з пунктами 1.1. та 112. Статті 1 Закону № 1961-IV страхувальники, це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Пунктом 201.3. статті 201 Закону № 1961-IV визначено, що у разі смерті страхувальника - фізичної особи його права та обов`язки за договором страхування переходять до осіб, які одержали забезпечений транспортний засіб у спадщину.

За загальним правилом спадкового права до відносин спадкування застосовується законодавство, чинне на момент її відкриття (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18)).

За обставинами справи, що переглядається, з огляду на час відкриття спадщини (23 січня 2024 року) підлягають застосуванню положення статті 1229 ЦК України, Закону України «Про страхування» та Закону № 1961-IV, в редакціях, які введені в дію з 1 січня 2024 року.

Умови укладеного договору страхування між відповідачем та ОСОБА_2 не містили умов щодо виплати страхового відшкодування не сплаченого та/або не присудженого рішенням суду потерпілому за його життя, його спадкоємцям.

Позивачка не була страхувальником за договором обов`язкового страхуванням, таким виступав ОСОБА_2 .

Договір добровільного страхування життя ОСОБА_1 на користь третіх осіб, зокрема ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутній, до заяви про заміну сторони правонаступником, останньою не доданий.

Відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

З матеріалів справ убачається, що ОСОБА_3 в передбачений законом строк та порядок прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Поряд з цим, питання спадкування страхових виплат (страхового відшкодування) врегульовано спеціальною нормою, якою є стаття 1229 ЦК України.

Частиною третьою статті 1230 ЦК України визначено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Верховний Суд вказав на притаманність праву на компенсацію моральної шкоди особистого характеру і пов`язаність із спадкодавцем: «До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя (частина третя статті 1230 ЦК України). В цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. По своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Згідно із частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді (частина перша статті 184 ЦПК України).

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 55 ЦПК України визначено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

У справі, що переглядається відсутнє процесуальне правонаступництво, адже відсутнє матеріальне правонаступництво, оскільки порушені права позивачки мають особистісний характер, тісно пов`язані з особою спадкодавця і не входять до складу спадщини, так як позовні вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням та тимчасовою втратою працездатності не входять до складу спадщини як такі, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, на підставі положень статті 1219 ЦК України, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди як такі, що не присуджені за життя спадкодавця, на підставі положень статті 1230 ЦК України.

Щодо неповідомлення суду представником позивача про смерть останнього, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний: 1) дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики; 2) на вимогу клієнта надати звіт про виконання договору про надання правової допомоги; 3) невідкладно повідомляти клієнта про виникнення конфлікту інтересів; 4) підвищувати свій професійний рівень; 5) виконувати рішення органів адвокатського самоврядування; 6) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги.

У преамбулі до Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими з`їздом адвокатів України від 15 лютого 2019 року), зазначено, що надзвичайна важливість функціонального навантаження адвокатури вимагає від адвокатів слідування високим етичним стандартам поведінки.

При цьому специфіка, комплексний характер обов`язків, що покладені на адвокатуру, обумовлюють необхідність збалансування засад служіння адвоката інтересам окремого клієнта та інтересам суспільства в цілому, дотримання принципів законності і верховенства права.

Відповідно до статті 7 Правил адвокатської етики у своїй професійній діяльності адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний використовувати всі свої знання та професійну майстерність для належного захисту й представництва прав та законних інтересів клієнта, дотримуючись чинного законодавства України, сприяти утвердженню та практичній реалізації принципів верховенства права та законності. Адвокат не має права в своїй професійній діяльності вдаватися до засобів та методів, які суперечать чинному законодавству або цим Правилам.

Згідно із статтею 11 Правил адвокатської етики адвокат зобов`язаний надавати професійну правничу (правову) допомогу клієнту, здійснювати його захист та представництво компетентно і добросовісно, що передбачає знання відповідних норм права, наявність необхідного досвіду їх застосування, доскональність у врахуванні всіх обставин, що стосуються доручення клієнта та можливих правових наслідків його виконання, ретельну підготовку до виконання доручення.

Нормами статті 12-1 Правил адвокатської етики визначено, що адвокат повинен бути добропорядним, чесно та гідно виконувати свої професійні обов`язки.

Адвокату заборонено робити завідомо неправдиві заяви стосовно суті доручення, фактичних обставин, що мають до нього відношення, їх правової оцінки, прав і обов`язків адвоката, клієнта, а також обсягу своїх повноважень щодо представництва інтересів клієнта.

Статтею 18 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат інформує клієнта щодо ведення дорученої йому справи, у тому числі щодо правової позиції у справі.

Крім того, статтею 26 Правил адвокатської етики встановлено, що адвокат повинен з розумною періодичністю інформувати клієнта про хід та результати виконання доручення і своєчасно відповідати на запити клієнта про стан його справи.

Відповідно до статті 42 Правил адвокатської етики, представляючи інтереси клієнта або виконуючи функцію захисника в суді, адвокат зобов`язаний дотримуватися вимог чинного процесуального законодавства, законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність, про судоустрій і статус суддів, іншого законодавства, що регламентує поведінку учасників судового процесу, а також вимог Правил.

Статтею 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що дисциплінарним проступком, зокрема, є: порушення присяги адвоката України, порушення правил адвокатської етики.

Адвокат Найда К. В. в силу своїх повноважень знала або мала знати про смерть позивачки ОСОБА_1 , тому, продовживши здійснювати представництво інтересів померлої у суді першої інстанції, допустила грубе порушення наведених норм права, що може бути підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності (див. окрему ухвалу Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 638/2517/18 (провадження № 61-10002св23)).

Підтвердженням наведеного є також те, що адвокат Найда К. В. представляє інтереси в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 , яка вважає себе процесуальним правонаступником позивачки.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Незважаючи на те, що колегія суддів не убачає підстав для постановлення у даній справі окремої ухвали, вважає за необхідне звернути увагу адвоката Найди К. В. на неприпустимість такої процесуальної поведінки в подальшому.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті (частина перша та третя статті 377 України).

Оскільки оскаржуване рішення за обставин даної справи не може вважатися законним та обґрунтованим, а спірні відносини не допускають правонаступництва, таке слід скасувати, провадження у справі закрити, а апеляційну скаргу задовольнити.

Враховуючи наведене також слід відмовити в заяві ОСОБА_3 , яка підписана представником Найдою К. В. , про заміну сторони позивача її правонаступником.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження в справі (крім випадків, якщо провадження в справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях. Такого клопотання в справі на даний час не заявлено.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 377, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні заяви ОСОБА_3 , яка підписана представником Найдою Катериною Володимирівною , про заміну сторони позивача правонаступником відмовити.

Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич