Дата документу 31.10.2024
Справа № 334/909/24
Провадження № 2/334/1085/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

за участю секретаря Зайцевої С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 02.02.2024 звернувся до суду з вищевказаним позовом, просить стягнути з відповідача заборгованість за надані комунальні послуги, та в обґрунтування заявлених вимог зазначає наступне.

Відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення № 16, підвалу літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок в АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, в приміщенні відповідача встановлено розподільчий прилад обліку.

Позивачем в період з листопада 2018 року по квітень 2021 року було надано відповідачу послугу з постачання теплової енергії на загальну суму 118 010,56 гривень, що підтверджується розрахунком.

Позивачем були сформовані та надані відповідачу рахунки на оплату спожитої послуги.

Відповідач не виконав свої обов`язки по сплаті за надані послуги з постачання теплової енергії у зв`язку чим виникла заборгованість у розмірі 118 010,56 гривень.

Враховуючи знаходження приміщення в багатоквартирному будинку та відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення, приміщення є опалюваним.

Просить стягнути з відповідача суму основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії в сумі 118 010,56 гривень та судові витрати.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

05.04.2024 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, де зазначив, що проти позову заперечує, просить застосувати строки позовної давності, відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить задовольнити.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до статтей 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення № 16, підвалу літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок в АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, в приміщенні відповідача встановлено розподільчий прилад обліку.

Згідно з п. 2.2 статуту Концерну Міські теплові мережі, затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08.04.2013 року № 99 р, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1). Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2). У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ч. 3).

Позивачем в період з листопада 2018 року по квітень 2021 року було надано відповідачу послугу з постачання теплової енергії на загальну суму 118 010,56 гривень, що підтверджується розрахунком.

Частинами 4, 6статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що тепло генеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Відповідно до статтей 525,526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Відповідно з пунктом 6 частини 1статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживачі зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті послуги, тобто за фактично отриману теплову енергію.

Обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує саме з фактом її споживання.

Таким чином, споживач зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з пункту 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепло використаного обладнання в розрахунковому періоді.

На оплату вартості наданих послуг за особовим рахунком виставлені рахунки які направлялись на адресу відповідача.

Частиною 4статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 34 Договору вказано, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця, не пізніше останнього дня місяця.

Частиною 1статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку що позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами.

Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (дані правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Позивачем заявлені вимоги за період з листопаду 2019 по квітень 2021, з якими він звернувся до суду 02.02.2024 року.

30 березня 2020 року Верховна Рада прийняла закон № 540-IX(набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину, який закінчився в липні 2023 року. З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позивач із заявленими вимогами звернувся в межах строку позовної давності, відтак заявлені відповідачем вимоги про застосування наслідків пропуску строку позовної давності необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку що позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами, а відтак підлягають задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, при задоволені позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Концерн «Міські теплові мережі» подав позов в електронній формі через підсистему ЄСІТІС «Електронний суд», сплативши судовий збір у розмірі 2684,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 17948 від 12.09.2023. Таким чином, позивачу необхідно повернути надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 261,60 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» (р/р НОМЕР_2 , установа банку: Філія АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО 322313, ) заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в сумі 118 010,56 грн. (сто вісімнадцять тисяч десять грн. 56 коп.)

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» (р/р НОМЕР_3 , ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478, ) судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві грн. 40 коп.).

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області повернути Концерну «Міські теплові мережі» (, місце знаходження: 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд.137) на наступні реквізити: рахунок № НОМЕР_3 , ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» МФО 320478, , надмірно сплачений судовий збір у розмірі 261,60 грн. (двісті шістдесят одну грн. 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Добрєв М. В.