Провадження № 22-ц/801/2336/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуСправа № 127/23680/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тернового Руслана Богдановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що сторони з 05 вересня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2019 року було розірвано.

В період шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року, у справі №127/19517/22, яке постановою Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, залишено без змін, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 аліменти жодного разу не сплачувала, тому заборгованість за період з 02 вересня 2022 року по 30 червня 2023 року становить 53 367,50 грн.

Починаючи з 02 вересня 2022 року по 30 червня 2023 року, пройшов 301 день, розмір заборгованості становить 53 367,50 грн, а оскільки розмір пені не може бути більшим ніж сума боргу, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 53 367,50 грн пені, що дорівнює 100 відсоткам заборгованості по сплаті аліментів.

09 квітня 2024 року представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідачки неустойку (пеню) в розмірі 96 061,50 грн, оскільки на час звернення позивача до суду із заявою про збільшення позовних вимог, сума боргу по аліментах збільшилась до 96 061,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року позовні вимоги було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 598 грн.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, враховуючи вимоги ст. 196 СК України, факт повної сплати ОСОБА_2 аліментів, а також недобросовісність поведінки стягувача аліментів, зокрема, щодо невиконання рішень суду та викрадення дитини, керуючись ч. 6 ст. 13, ст. ст. 551, 616 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення по виплаті аліментів у розмірі 1 мінімального розміру аліментів на утримання дитини віком старше шести років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Терновий Р. Б. в інтересах позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачки на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 106 735,00 грн, а також 20 000 грн судових витрат на правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року справу призначено до розгляду на 21 листопада 2024 року о 10 год. 30 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що судом першої інстанції було помилково враховано обставини, які викладені у рішеннях Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2023 року у справі № 127/18575/22 та від 16 червня 2023 року у справі № 127/23937/22, які не мають жодного відношення або преюдиційної сили до даної справи. При цьому, рішення, зокрема, у справі № 127/23937/22 про відібрання дитини постановлено без відома та участі в ній самого позивача, який з дитиною на момент її розгляду перебував за межами України. Оскільки позивач про рішення суду не знав і знати не міг, а малолітню дитину утримував постійно без надання допомоги з боку ОСОБА_2 , то відповідно позивач не несе жодної відповідальності за невиконання вказаного судового рішення у період, коли йому не було про нього відомо.

Погашення заборгованості зі сплати аліментів відбулося лише 22 травня 2024 року, тобто під час розгляду даної справи судом. При цьому, погашення такого боргу відповідно до приписів закону не є підставою для звільнення боржника від відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені) за несвоєчасне виконання своїх аліментних зобов`язань.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Фактичні обставини, встановлені судом

Сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 12, том 1).

18 січня 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, по справі №127/19517/22 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 18-20, том 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року вказане рішення було залишено без змін (а. с. 21-24, том 1).

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ОСОБА_2 , є фізичною особою-підприємцем (а. с. 25-26, том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 17 липня 2023 року становить 53 367,50 грн (а. с. 30, том 1).

Рішенням Вінницького міського суду від 23 березня 2023 року у справі №127/18575/22 визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 . Вказане рішення набуло законної сили 25 квітня 2023 року (а. с. 50-52, том 1).

15 червня 2023 року внесено відомості в ЄРДР за №0000861 про кримінальне правопорушення за ст. 382 Кримінального кодексу України за фактом невиконання рішення суду ОСОБА_1 (а. с. 53, том 1).

16 червня 2023 року Вінницьким міським судом ухвалено рішення у справі №127/23937/22 про відібрання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у його батька ОСОБА_1 та передачу його матері ОСОБА_2 за місцем її проживання. Рішення набуло законної сили 18 липня 2023 року (а. с. 54-57).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 у справі №127/23937/22 боржника ОСОБА_1 за поданням Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) оголошено в розшук (а. с. 58-59, том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 27 березня 2024 року становить 96 061,50 грн (а. с. 174, том 1).

01 травня 2024 року ОСОБА_2 перерахувала 112 653,50 грн в рахунок погашення заборгованості по аліментам за виконавчим провадженням №71237550 (а. с. 230, том 1).

02 липня 2024 року Апеляційний суд м. Боргартінга зобов`язав ОСОБА_1 негайно повернути сина ОСОБА_7 матері ОСОБА_2 (а. с. 2-11, том 2).

17 липня 2024 року Верховний суд Норвегії відмовив ОСОБА_1 в скасуванні рішення апеляційного суду м. Боргартінга (а. с. 12-13, том 2).

22 липня 2024 року в аеропорту міста Ларнака (Республіка Кіпр) сина сторін Домініка було передано матері ОСОБА_2 (а. с. 14, том 2).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з частинами 1, 2 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у цивільній справі № 661/905/19 неустойка (пеня) це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною 1статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У Сімейному Кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення статті 616 ЦК України також передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки за умови, якщо порушення виконання зобов`язання сталося з вини кредитора.

Відповідно до положень ст. 3 ЦК України основними принципами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що аліменти на малолітнього ОСОБА_5 були стягнуті із відповідачки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року, у справі №127/19517/22, яке було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, починаючи з 02 вересня 2022 року.

Звертаючись до суду із позовом у серпні 2023 року, ОСОБА_4 просив стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів, починаючи з вересня 2022 року і до березня 2024 року, оскільки відповідачка жодного разу не сплачувала аліменти.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зменшуючи розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів до одного мінімального розміру аліментів на утримання дитини віком старше шести років, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не виконав рішення Вінницького міського суду від 23 березня 2023 року у справі №127/18575/22, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 , та від 16 червня 2023 року у справі №127/23937/22 про відібрання малолітнього ОСОБА_5 у його батька та передачу його матері за місцем її проживання, а натомість вивіз дитину за межі України, чим утруднив повернення дитини до матері. Окрім того ОСОБА_2 повністю погасила наявну заборгованість.

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками місцевого суду.

Колегія суддів враховує, що зі змісту рішення Апеляційного суду м. Боргартінга від 02 липня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 на момент вивезення сина за кордон 25 березня 2023 року було достеменно відомо визначення за рішенням суду від 23 березня 2023 року місця проживання спільного сина сторін із матір`ю.

Проте протягом тривалого часу позивач ігнорував рішення як національних судів, так і судів Королівства Норвегія про повернення сина відповідачці.

З огляду на це апеляційний суд відхиляє доводи представника позивача про необізнаність ОСОБА_1 про рішення щодо визначення місця проживання сина із ОСОБА_2 у справі № 127/23937/22.

Як зазначалося, відповідно до положень ст. 196 СК України неустойка за прострочення сплати аліментів виконує функцію майнової відповідальності боржника.

Однак враховуючи встановлені конкретні обставини справи, зокрема, момент виникнення обов`язку зі сплати аліментів і те, що ОСОБА_1 умисно з березня 2023 року по 02 липня 2024 року ухилявся від виконання рішення суду про повернення дитини матері, з урахуванням положень ст. 616 ЦК України колегія суддів вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на його користь пені за прострочення сплати аліментів у більшому розмірі, ніж визначений рішенням суду першої інстанції, не відповідатиме засадам справедливості та завданню цивільного судочинства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, понесені ним витрати у зв`язку із переглядом рішення місцевого суду у суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судовий збір за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тернового Руслана Богдановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Судовий збір за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 26 листопада 2024 року.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький