Справа № 133/3762/23
Провадження № 22-ц/801/1364/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Щерба Н. Л.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуСправа № 133/3762/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Щерби Н. Л. від 02 травня 2024 року,

встановив:

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 17815 грн 92 к. заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2013 року, яка складається з:

-8309 грн 92 к. - заборгованість за тілом кредиту;

-7990 грн 38 к. - заборгованість по процентах за користування кредитом;

-1515 грн 62 к. - штраф.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 27 вересня 2023 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 травня 2024 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що предметом спору у цій справі є заборгованість за договором про надання банківських послуг від 29 червня 2013 року. Проте АТ «А-Банк» в обґрунтування своїх вимог надав суду договір про надання банківських послуг від 13 березня 2012 року. Відтак наданий банком в якості доказу договір не стосується предмета доказування, тобто є неналежним доказом. Суд виснував, що відсутність договору про надання банківських послуг між сторонами, заборгованість по якому є предметом спору у цій справі, унеможливлює і дослідження виписки по картці та самих розрахунків, тому що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В апеляційній скарзі АТ «А-Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 користувалася кредитом, здійснювала його погашення, а відтак фактично визнала як факт отримання, так і умови, на яких кредит надавався. Вказувало, що у будь-якому випадку суд повинен був стягнути тіло кредиту та проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже предмет позову має безпосередньо випливати із його підстави.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена серед основних його засад (принципів) (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зміст цього принципу розкривається у статті 13 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Тобто визначення та зміна предмету або підстави позову є виключним правом позивача, яке реалізується у встановленому процесуальним законом порядку.

Натомість суд зобов`язаний дотримуючись принципів безсторонності та неупередженості сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України), але не може при вирішенні спору виходити за межі позовних вимог (трактувати їх змістом на власний розсуд).

Зі змісту позовної заяви видно, що предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 29 червня 2013 року.

Натомість АТ «А-Банк» в обґрунтування своїх вимог надало договір від 13 березня 2012 року. Тобто наданий позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог в якості доказу договір не стосується предмета доказування - є неналежним доказом.

Сприяючи у реалізації прав позивача суд першої інстанції вказав на таку невідповідність в ухвалах від 05 лютого 2024 року, 06 березня 2024 року, але позивач правом на зміну предмета або підстави позову не скористався, наполягаючи на розгляді справи в межах позовних вимог на підставі поданих ним доказів, а тому суд прийшов до правильного висновку, що подані позивачем докази не стосуються предмету доказування у цій справі.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують (апеляційна скарга взагалі не відповідає змісту оскаржуваного рішення - про відмову у позові через недоведеність позовних вимог (відсутність доказів укладення кредитного договору від 29 червня 2013 року, який є предметом спору у цій справі), а зводиться до трактування норм матеріального права, якими регулюються правовідносини за договором кредиту).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 травня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук