ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 707/3423/23
Провадження № 22-ц/821/1068/24
категорія: 310040000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,

секретаря Ярошенка Б. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування міста Черкаси,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2024 року у справі за об`єднаним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки і піклування міста Черкаси, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, у складі головуючого судді Суходольського О. М., повний текст рішення складено 17 квітня 2024 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вищевказаним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у законному шлюбі не перебували, реєстрація народження дитини проведена на підставі ст. 126 СК України (визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою).

Зазначають, що у 2021 році ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до вимог ст. 171 СК України під час розгляду справи № 707/1704/21 в судовому засіданні була заслухана малолітня ОСОБА_1 , яка підтвердила, що батько повністю втратив з нею зв`язок та відновлення стосунків неможливе.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01.07.2022 у справі № 707/1704/21, суд вирішив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно його доньки ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 908 грн.

Рішення суду набрало законної сили в частинні стягнення аліментів з ОСОБА_3 , однак постановою Черкаського апеляційного суду від 10.11.2022 вищезазначене рішення в частині щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено в даній частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки і піклування міста Черкаси про позбавлення батьківських прав відмовлено та попереджено ОСОБА_3 про належне виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини.

Проте, з дати ухвалення вказаного рішення відношення відповідача до дитини не змінилося, ОСОБА_3 припинив спілкування та будь-які стосунки з дитиною, зв`язок з нею не підтримує, її життям, здоров`ям, навчанням, духовним та матеріальним розвитком не цікавиться, матеріально дитині не допомагає.

Вказують, що батько ОСОБА_3 ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами своєї дитини, її станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до внутрішнього світу своєї доньки; не створює та не забезпечує умов для отримання освіти, та взагалі не вживає будь-яких заходів для цього.

Тобто відповідач, покладених на нього батьківських обов`язків не виконує: не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. За таких обставин створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Станом на 18.10.2023 заборгованість з аліментів згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 117999 за період з 22.07.2021 складає 146995,65 грн.

Розмір пені складає 152484,90 грн.

Всі питання щодо виховання дитини вирішує мати ОСОБА_2 , самостійно та без участі і підтримки з боку батька ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_2 має самостійний дохід, постійне місце проживання, повністю та самостійно забезпечує дитину, включаючи витрати на лікування, навчання, харчування дитини, тобто дитина знаходиться на повному її утриманні.

Уточнивши позовні вимоги, позивачі остаточно просили суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені у сумі 152484,90 грн.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, які складаються зі сплати судового збору у сумі 1073,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2024 року позовні вимоги задоволені частково.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення за період з 22.07.2021 по 05.01.2024 в сумі 152484, 90 гривень.

В решті позовних вимог щодо стягнення неустойки відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що є доведеними і обґрунтованими позовні вимоги про те, що батько ОСОБА_3 ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами своєї дитини, її станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до внутрішнього світу своєї доньки; не створює та не забезпечує умов для отримання освіти. Після рішення апеляційного суду від 10.11.2022 ОСОБА_3 не вчинив вказаних дій, при цьому, колегія суддів апеляційного суду у рішенні вважала за доцільне попередити відповідача про зміну ставлення до виховання дітей. Доказів про протилежне до суду не надано. На відповідача покладено обов`язок разом із позивачем утримувати свою дитину, при цьому, суд констатував, що даний обов`язок має виконуватись шляхом вчинення активних дій, чого відповідачем не було здійснено.

В частині стягнення неустойки (пені) суд першої інстанції вирішив задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути пеню на користь дитини у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення за період з 22.07.2021 по 05.01.2024 в сумі 152484,90 грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені на користь матері (оскільки позивач ОСОБА_2 також заявила позовну вимогу про стягнення пені), суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вказаної вимоги, так як прийняв рішення про необхідність стягнення пені безпосередньо на користь дитини, а подвійне стягнення пені і на користь дитини і на користь матері є неправомірним і безпідставним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 20 травня 2024 року, представник ОСОБА_3 адвокат Кучер Ю. В., просить суд скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 є помилковими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначає, що ОСОБА_3 в ході розгляду справи пояснював, що не втратив інтересу до доньки та бажає налагодити з нею відносини, що відсутність між ними спілкування протягом тривалого часу було викликано виключно перешкодами з боку позивачки, перебування дитини за межами України та його службою в лавах Збройних Сил України, не бажанням примушувати дитину до такого спілкування задля уникнення її психологічного травмування.

Проте суд першої інстанції не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та дитиною, а звернув увагу лише на існуючі обставини.

Судом не було встановлено, що батько не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він кили-небудь заподіював шкоду своїй донці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини.

Факт перебування дитини за межами України унеможливлює фізичне спілкування відповідача з донькою та створює перешкоди для участі у її вихованні.

Крім того, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини.

Щодо стягнення неустойки зазначає, що позивач ОСОБА_2 звернулася із заявою про примусове виконання рішення суду лише 07.02.2023, тобто із спливом 7 місяців від дня ухвалення рішення, а виконавче провадження відкрите 16.02.2023.

Відповідач із 24.02.2022 до 06.07.2023 проходив військову службу у лавах ЗС України, отримував заробітну плату, з якої державний виконавець повинен був відраховувати 1/4 частину доходів відповідача для належної та своєчасної сплати аліментів.

Вважає, що на платника аліментів не можна покласти відповідальність у виді неустойки, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин.

Також зазначає що заява позивачів про зменшення позовних вимог була подана після закриття підготовчого провадження, тому суд повинен був залишити її без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_2 адвокат Постригань Т. Л. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вважає, що вимоги і доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Зазначає, що в даній справі саме на відповідача покладається тягар доказування зміни свого ставлення до доньки, оскільки він вже був попереджений про це судом.

Зауважує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали дані позови у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів. Вина ОСОБА_3 у несплаті аліментів встановлена у постанові від 11 березня 2024 року Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 712/13785/23, де розглядались адміністративні матеріали, які надійшли з Другого відділу ДВС м. Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ).

Відповідач не зазначив жодного факту, який свідчив про його намагання брати участь в житті дитини, не надав жодного належного та допустимого доказу про зміну свого ставлення до дитини, зокрема з 10 листопада 2022 року, з дати постанови Черкаського апеляційного суду.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 18).

З довідки виконавчого комітету Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26.09.2023 № 229 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована та проживає у домоволодінні у АДРЕСА_1 . Також в домоволодінні зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , 2009 р. н. (т.1 а.с. 30).

01.07.2021 виконавчим комітетом Черкаської міської ради за № 415/30-03-03 надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 щодо малолітньої ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 19-21).

Виконавчий комітет Черкаської міської ради 20.10.2022 № 448/30-03-03, враховуючи рішення з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19.10.2022 № 7/20, як орган опіки та піклування, підтримав висновок від 01.07.2021 за № 415/30-03-03, та зазначив про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 22- 23).

Згідно з висновком виконавчого комітету Черкаської міської ради №107-01-21 від 16.01.2024 про відповідність інтересам неповнолітньої ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлення батьківських прав її батька, виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 та буде відповідати найкращим інтересам неповнолітньої ОСОБА_1 (т.1 а.с. 189-192).

Відповідно до дублікатів чеків, які приєднані до матеріалів справи, ОСОБА_3 частково сплачував аліменти, а саме: 08.01.2022 1000 грн; 05.02.2022 1000 грн; 09.03.2022 1000 грн; 05.04.2022 1000 грн; 07.05.2022 1000 грн; 10.06.2022 1000 грн; 23.06.2022 1000 грн; 04.08.2022 1000 грн; 24.08.2022 1000 грн; 24.09.2022 1000 грн; 29.10.2022 3500 грн; 29.10.2022 2500 грн (т.1 а.с. 153-155).

Згідно з рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2022 року у справі № 707/1704/21, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Розподілено судові витрати (т.1 а.с. 46-51).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та розподілу судових витрат скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Розподілено судові витрати.

Попереджено ОСОБА_3 про належне виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини.

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки.

Верховний Суд зазначив, що позивач не позбавлена права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав у разі, зокрема, якщо він ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання його дочки та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями с. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58 зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Аналогічні положення викладені у постанові Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 344/1107/23.

За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20,від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною.

Колегія суддів зауважує, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків визнано у справі № 149/2510/21 достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року). У вказаній постанові Верховний Суд, зокрема, зазначив, що у такій правовій ситуації, коли є рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду саме другий з батьків дитини має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам апеляційний суд дійшов висновку, що підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати фактично з матір`ю.

Навпаки батько як під час розгляду справи судом першої інстанції так і апеляційної інстанції проти позбавлення батьківських прав заперечував та виявив ствердне бажання налагодити відносини і спілкування із дочкою.

Колегія суддів зазначає, що Висновок Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 16 січня 2024 року № 107-01-21 про відповідність інтересам неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлення батьківських прав її батька, є недостатньо обґрунтованим та таким, що не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його дочки. Вказаний висновок носить формальний характер, не містить достатніх і переконливих аргументів щодо необхідності застосування такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав відповідача відносно своєї дочки. До того ж органом опіки і піклування не враховано наявності конфліктної ситуації між сторонами та не досліджено питання щодо відсутності заперечень позивача ОСОБА_2 у спілкуванні батька з дочкою, перебування позивача ОСОБА_1 за кордоном та служба відповідача в ЗСУ.

На ряду з цим, в суді апеляційної інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що в період з часу винесення постанови Черкаського апеляційного суду від 10.11.2022, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Орган опіки і піклування міста Черкаси, про позбавлення батьківських прав відмовлено та попереджено ОСОБА_3 про належне виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини до часу звернення до суду з даним позовом у листопаді 2023 року, ОСОБА_1 проживала за кордоном.

Крім того, ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 06.07.2023 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України.

Вказані обставини свідчать про обмеженість можливостей для налагодження відносин ОСОБА_3 із дочкою ОСОБА_1 у спірний період.

Тому та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається мати ОСОБА_1 , не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Апеляційний суд наголошує, що оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків між батьками дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до відповідальності за невиконання батьківських прав відносно дочки, або жорстокого поводження з нею, ведення аморального способу життя, що негативно впливає на інтереси дитини, що спростовує наявність зазначених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Щодо утримання дитини ОСОБА_3 слід зазначити, що з 09.01.2022 по 29.10.2022 відповідач частково сплачував аліменти на утримання ОСОБА_1 , разом з тим, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 рахунок на який перераховував аліменти ОСОБА_3 заблокувала та не залишала іншого рахунку чи інших реквізитів, за якими відповідач міг би перераховувати кошти на утримання дитини. Між ними також не було досягнуто іншої домовленості, щодо відкриття рахунку на ім`я дочки для акумулювання аліментів за увесь період після ухвалення рішення суду, а виконавче провадження про стягнення аліментів було відкрито лише 16.02.2023.

Після відкриття виконавчого провадження відповідач також частково сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_1 .

При вирішенні спору апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, заслухавши пояснення представників сторін, ОСОБА_2 , з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та бажання відповідача налагодити з дочкою ОСОБА_1 відносин та в подальшому брати участь у її вихованні й спілкуванні з нею, дійшов висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено й судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, встановивши відсутність доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено його винної поведінки щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з дочкою ОСОБА_1 , та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частинами 1 та ч. 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Також у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 461/7406/18 (провадження № 61-2128св20) та від 28 жовтня 2020 року в справі № 610/1213/17 (провадження № 61-212св18 міститься висновок згідно з яким відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Як встановлено судом, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2022 року у справі № 707/1704/21, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Також установлено, що на виконанні у Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), починаючи з 16.02.2023, перебуває виконавчий лист по справі № 707/1704/21, виданий 01.12.2022, виконавче провадження № 71066657, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) станом на 16.10.2023 розмір заборгованості складав 146995,65 грн (т. 1 а.с. 83).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах гр. ОСОБА_3 , складеним державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), станом на 01.01.2024 відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 в розмірі 143326,42 грн (т. 1 а.с. 18-184).

Відповідно до розрахунку пені за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 05 січня 2024 року, розмір пені за період з 01 серпня 2021 року по 05 січня 2024 року склав 152484,9 грн.

Як було встановлено, після набрання законної сили рішення суду про стягнення аліментів ОСОБА_2 не залишила ні рахунку, ні інших реквізитів, за якими відповідач міг би перераховувати кошти на утримання дитини. Між ними також не було досягнуто іншої домовленості, щодо відкриття рахунку на ім`я дочки для акумулювання аліментів за увесь період після ухвалення рішення суду. Позивач ОСОБА_2 також протягом тривалого часу не зверталася до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про стягнення аліментів аж до лютого 2023 року.

Тобто, з часу набрання рішенням суду законної сили про стягнення з відповідача аліментів, позивач ОСОБА_2 не вчиняла жодних заходів з виконання рішення суду про стягнення аліментів.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, шо позивач до дня звернення виконавчого листа до примусового виконання (16 лютого 2023 року) зверталася до відповідача про необхідність виконання рішення суду у добровільному порядку, повідомивши його про способи перерахування коштів, її номер банківського рахунку, або інші можливі способи перерахування аліментних платежів.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з дня набрання рішенням суду від 22 липня 2021 року у справі 707/1704/21 законної сили, згідно з яким були присуджені аліменти, та до моменту пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (16 лютого 2023 року), у позивача ОСОБА_2 були відсутні майнові претензії до відповідача щодо сплати аліментів.

Тому заборгованість по сплаті аліментних платежів за період з 22 липня 2021 року по 16 лютого 2023 року включно виникла не з вини платника аліментів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 761/893/23.

Отже, відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період з липня 2021 року по лютий 2023 року включно, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами. Тобто, відповідачем спростовано презумпцію вини платника аліментів за вказаний період.

Після відкриття 16.02.2023 виконавчого провадження і до 05.01.2024 відповідач хоча і сплачував аліментами, проте не в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 неустойки (пені) за період з 01 березня 2023 року по 05 січня 2024 року у розмірі 43157,9 грн є правомірним, так як зазначена санкція за ухилення від сплати аліментів буде стимулюватиме відповідача дотримуватися належної дисципліни щодо сплати аліментів та погашення наявної заборгованості.

Слід зазначити, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2022 року у справі № 707/1704/21, аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Тобто, ОСОБА_2 є одержувачем аліментів.

Згідно із положеннями ст. 196 СК України саме одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) з боржника.

Отже, неустойку по сплаті аліментів необхідно стягнути саме на користь ОСОБА_2 .

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні об`єднаного позову в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та часткового задоволення позову в частині стягнення неустойки за несплату аліментів.

У відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 303,83 грн судових витрат за подачу позову, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 2703,72 грн судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Кучер Юлії Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким об`єднаний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки і піклування міста Черкаси, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення за період з 01 березня 2023 року по 05 січня 2024 року в сумі 43157,9 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 303,83 грн судових витрат.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2703,72 грн судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Т. Л. Фетісова