Справа № 199/3148/24
(2/199/1962/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

13.11.2024

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Піскова С.В.,

за участі представника позивача адвоката Шишкіна В.М. та представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він проживає у АДРЕСА_1 , з 03 листопада 1997 року на підставі ордеру на житлове приміщення №01451, виданого Амур-Нижньодніпровською районною радою м. Дніпропетровська. Квартира є однокімнатною, житловою площею 18 кв.м. Ордер було видано на сім`ю з двох осіб: дружину ОСОБА_3 та позивача; квартира не була приватизована і належить до житлового фонду Дніпровської територіальної громади. Будинок по Донецькому шосе, 12 відноситься до Об`єднання власників багатоквартирних будинків «Донецьке шосе 12».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

З особистих обставин позивач за згодою дружини у 2011 р. подав заяву про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою і зареєструвався за іншою, та станом на момент смерті дружини він не був зареєстрований у квартирі спільного проживання, однак, користування квартирою позивач не припиняв і постійно проживав i проживає в ній з 1997 р. по теперішній час.

На даний час позивач не зареєстрований у жодному житловому приміщенні у м. Дніпрі; комісією ОСББ складено акт про проживання, яким підтверджується факт його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім того, цим актом підтверджується виконання позивачем усіх зобов`язань стосовно ОСББ «Донецьке шосе 12», а також відсутність заборгованості зі сплати комунальних платежів.

Посилаючись у позові на те, що відсутність особи визначається не реєстрацією її у житловому приміщенні, або зняттям з реєстрації, а встановленням факту її фактичного непроживання у житловому приміщенні, в позивач з 1997 р. по теперішній час не припиняв фактичного користування квартирою та відсутнє жодне судове рішення стосовно позбавлення позивача права користування квартирою, позивач просив суд визнати його право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Представник позивача просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю, враховуючи те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (правововий висновок постанови Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12).

Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка була видана на підставі ордеру від 03.11.1997 р. за №01451 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно паспортних даних, наданих позивачем, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 04.06.1992 р. та був знятий з реєстраційного обліку за цією ж адресою 24.10.2006, тоді як він зазначає про зняття з реєстрації у 2011 р. Тобто, на переконання відповідача, позивач втратив право на користування цим житлом з 25.10.2006 р.

Крім того, позивач стверджує, що він і зараз там проживає та сплачує комунальні послуги, але доказів до позову не надав.

До позову позивачем долучено договір купівлі продажу квартири від 27.01.2020 р., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власником якої був позивач, та договір купівлі продажу 28/100 частин житлового будинку від 11.10.2021 р., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Дружина позивача, згідно свідоцтву про смерть серії НОМЕР_1 від 06.11.2020 р., померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже, на переконання відповідача, у позивача було житло і він його навмисно продав, знаючи, що у нього відсутня реєстрація за нібито його основним місцем проживання АДРЕСА_1 .

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб 23.06.1990 р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с. 6).

На підставі ордеру на житлове приміщення №01451 від 03.11.1997 р., виданого виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 видана ОСОБА_3 , склад сім`ї ОСОБА_3 (наймач) та ОСОБА_2 (чоловік (а.с. 7)).

Позивач за зазначеною вище адресою був зареєстрований 04.06.1992 р., знятий з реєстрації 24.10.2006 р. (а.с. 10).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

На підставі витягу з реєстру територіальної громади судом встановлено, що позивач 30.07.2020 р. був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , знятий з реєстрації за цією адресою 06.11.2023 р. (а.с. 18).

На підставі довідки ОСББ ДШ №12 судом встановлено, що позивач мешкає у квартирі АДРЕСА_5 з 1997 року, за весь час проживання з дружиною так і після її смерті оплата за послуги ОСББ була постійною, на даний час заборгованості не має (а.с. 40).

На підставі акту про проживання судом встановлено, що факт постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_6 , підтверджується сусідами: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 5).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.01.2020 р. судом встановлено, що позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 41).

За договором купівлі-продажу від 11.10.2021 р. позивач здійснив відчуження належних йому 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 (а.с. 42). Зазначене майно було набуто позивачем у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8 (а.с. 50).

За договором дарування квартири від 07.11.2023 р. позивач передав у власність своїй дружині гр. ОСОБА_9 , а остання набула у власність квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 51 52).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2024 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі;

Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права позивача на користування житловим приміщенням.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, 24.10.2006 р. позивач був знятий з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири.

Окрім цього, суду був наданий договір дарування квартири від 07.11.2023р., згідно з яким позивач передав у власність своїй дружині гр. ОСОБА_9 , а остання набула у власність квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 51 52).

Отже, позивач одружений з іншою особою - ОСОБА_9 , на користь якої здійснив відчуження нерухомого майна, в якому було зареєстровано його місце проживання з 30.07.2020 р.; до цього часу позивач мав право проживання за адресою: АДРЕСА_8 (з 06.10.2011 р.), знятий з реєстрації цього місця проживання 09.12.2019 р.(а.с. 9 звор.).

Отже, позивач зберігав постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні тане був членом сім`ї ОСОБА_3 .

Позивач наполягав на тому, що ОСОБА_3 (його дружина) та він мали право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Втім, дані доводи позивача спростовуються зазначеними вище письмовими доказами, відомостями про реєстрацію місця проживання, наявністю нерухомого майна та його даруванням своїй дружині гр. ОСОБА_9 .

Акт про проживання (а.с. 5) та довідка ОСББ (а.с. 40) не спростовують висновків суду, зазначених вище, у зв`язку з чим вочевидь, що позивач не довів факт постійного проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, що він вів із ним спільне господарство та не має іншого житла, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір підлягає віднесенню на рахунок позивача.

Керуючись ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1, п. 1 ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 25.11.2024 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї