"25" листопада 2024 р.
25 листопада 2024 року
Справа №642/3473/24
Провадження №2/642/1152/24
Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Петрової Н.М.,
за участю секретаря судового засідання - Кайдалової Я.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Картавих М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-
Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача
17.06.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в якій просить суд усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні комунальною квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 огли таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у зазначеній квартирі.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався на той факт, що є співвласником комунальної квартири АДРЕСА_1 . Крім нього співвласниками вказаної квартири є члени родини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діти позивача, а ОСОБА_5 онука, яка 10.06.2021р. змінила своє прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 10.06.2021р., виданим Холодногірським районним у м.Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).
Також 34/100 частини комунальної квартири належить на праві спільної сумісної власності нашім сусідам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Члени родини позивача та сусіди зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідач за позовом є колишнім чоловіком доньки позивача - ОСОБА_3 .
Вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.1998 по 22.03.2016, їх шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 22.03.2016, справа №642/1241/16-ц.
Після одруження за згодою всіх співвласників відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, а саме 19.11.1999, де він проживав разом з нами однією сім`єю.
В 2015 році донька позивача та відповідач розірвали стосунки та останній виїхав з квартири. Після розірвання шлюбу відповідач остаточно припинив усі відносини з нами та спілкування, навіть зі своєю донькою, ОСОБА_5 З 2015р. по теперішній час відповідач в квартирі не живе, його особистих речей в квартирі немає, спільне господарство з позивачем та іншими членами сім?ї не веде. Відповідач добровільно припинив проживати та користуватись квартирою та протягом восьми років не здійснював ніяких спроб поновити користування квартирою, при цьому він не виконує свої обов?язки по утриманню квартири та оплаті комунальних платежів.
З березня 2016р. відповідач припинив бути членом нашої родини. В належній нам квартирі не живе до теперішнього часу, квартирою не користується, не цікавиться, не піклується про неї та не приймає участь у сплаті комунальних платежів та в її утриманні. Як стало позивачу відомо через спільних знайомих, відповідач до початку повномасштабного вторгнення рф в Україну виїхав на постійне місце проживання до росії. В теперішній час місце його знаходження невідомо.
Позивач та члени родини в зв?язку з тим, що відповідач до теперішнього часу продовжує бути зареєстрованим в спірній квартирі, несуть додатковий фінансовий тягар по утриманню квартири, зокрема по сплаті комунальних послуг.
Оскільки встановити з відповідачем зв`язок та вирішити питання щодо його зняття з реєстрації в належній позивачу квартирі не має можливості, єдиним засобом захисту права власності є звернення до суду з позовом.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21 червня 2024 року позовну заяву прийнято до провадження судді, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с.21-22).
Ухвалою суду від 01.10.2024 підготовче провадження у вищевказаній цивільній справі закрито, справа призначена до судового розгляду, викликано в судове засідання в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Картавих М.І. підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд визнати ОСОБА_2 огли таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, зняти його з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засіданні не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань від нього на адресу суду не надходило, не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів, на підтвердження заперечень проти позову.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання третіх осіб.
Від третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_3 через електронний суд надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримують у повному обсязі, просять суд їх задовольнити.
Від інших третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, своїм правом на подання пояснень не скористалися.
Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.
Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача та третіх осіб.
При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.
Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.
Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, №376821789 від 01.05.2024, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 157,2 кв.м., житловою площею 105,3 кв.м., належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 , частка 24/100, ОСОБА_4 , частка 24/100, ОСОБА_15 , частка 24/100, ОСОБА_16 , частка 21/100, 34/100 частини комунальної квартири належать ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 7-10).
За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї від 25.05.2018, виданою КП «Жилкомсервіс» (а.с. 11).
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 27.03.2024 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.12, 20).
Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_17 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.06.1998, рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 22.03.2016 шлюб між ними розірвано (а.с.13-14).
Відповідно до копії акту від 15.05.2024 про непроживання особи за місцем реєстрації, ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_2 ., починаючи з 2015 року ОСОБА_2 фактично не проживає, особистих речей не має, спільне господарство з родиною ОСОБА_1 не веде, у вказаній квартирі жодного разу не з`являвся, квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує (а.с. 16).
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні 29.10.2024 року зазначила, що вона проживає та перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_3 , є сусідкою родини ОСОБА_19 . Повідомила, що ОСОБА_2 виїхав з квартири АДРЕСА_1 , десь 8 років тому, як розійшовся з донькою позивача ОСОБА_3 .. Після цього вона його не бачила, нічого про нього не чула. Зазначила, що ОСОБА_2 навіть з донькою не спілкується.
Як пояснила свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні 25.11.2024 року, вона є сусідкою позивача, знає його родину дуже давно, дружить з його донькою ОСОБА_15 . Знає, що після її розлучення з ОСОБА_2 , останній виїхав до рф, не бачила його більше 8 років, в квартирі АДРЕСА_1 , відсутні його речі, комунальні платежі не платить.
У судовому засіданні 25.11.2024 року Ленінським районним судом м. Харкова без виходу до нарадчої кімнати було прийнято відмову позивача від допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , так як останні виїхали за межі України.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Тобто, за змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Разом з тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідач в розумінні ст. 3 СК України не є членом сім`ї позивача.
Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст.391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 ,проте не проживає там, договорів про користування спірною квартирою з позивачем ОСОБА_1 не укладав, не є членом сім`ї позивача, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, та на даний час він не має законних підстав для користування нерухомим майном позивача.
Таким чином, наявні підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 огли таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішуючи вимогу позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача суд доходить такого висновку.
01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 24 Закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно до п.2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).
За змістом п. 6 п. 22 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зміни до реєстру територіальної громади орган реєстрації вносить на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, виселення, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації, з огляду на що позовні вимоги про зняття відповідача з реєстрації за адресою спірного жилого приміщення не підлягають задоволенню.
Частиною першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Поряд з цим, відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.
У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих стороною позивача доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги належним чином та приходить до висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Встановлено, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією від 22.05.2024 (а.с. 1).
Беручи до уваги, що суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог, а тому, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265, 280-286 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять грн.20 коп.) грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2023.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Картавих Марина Ігорівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1798 від 26.09.2012, адреса: 61010, м.Харків, м-н Героїв Небесної Сотні, 36, 3 під., 5 каб.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований адреса: АДРЕСА_2

Третя особа: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_6 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_7 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_8 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 27.11.2024

Суддя Наталя ПЕТРОВА