КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9547/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 07 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про винесення ухвали в порядку ст. 236 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 29 червня 2023 року по 28 вересня 2023 року, в розмірі 85213,92 грн., покласти на АТ «Українська залізниця» судові витрати.

Заяву мотивував тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року в справі № 757/72/21-ц позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» від 07 грудня 2020 року № 362/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця»; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 329 235, 60 грн.; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 275, 00 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, змінено рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, доповнивши резолютивну частину рішення наступним реченням: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в частині гонорару (винагороди) за позитивний результат у справі в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 к.».

Оскільки АТ «Українська залізниця» не було виконано зазначене рішення суду шляхом поновлення його на роботі, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про винесення ухвали в порядку ст. 236 КЗпП України, та відповідно до заочного рішення Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/18925/22-ц позов задоволено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 415740,64 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 липня 2021 року по 29 березня 2023 року. Також на розгляді Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/28478/23-ц щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 30 березня 2023 року по 28 червня 2023 року.

Враховуючи вищевикладене та наявність заочного рішення Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/18925/22-ц, ОСОБА_1 звертається до суду з даною заявою за інший розрахунковий період, ніж по справах № 757/18925/22-ц, № 757/28478/23-ц.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року в позові відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву, стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 29 червня 2023 року по 28 вересня 2023 року в розмірі 85213,92 грн., покласти на АТ «Укрзалізниця» судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ч. 2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено, що у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання, зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів, питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Отже, вимоги закону передбачають, що для обміну документами щодо трудових норм законодавства передбачено обов`язкову згоду обох сторін, як працівника так і роботодавця. Заявник не надавав згоди на обмін документами в електронному вигляді через пошту та месенджери. В той же час, заявник не перевіряв електронну пошту за відсутності необхідності, а месенджери у нього знаходяться за іншим номером телефону. Відмовляючи в заяві, суд дійшов висновку всупереч чинному законодавству та на підставі доказів, які є нечинними і такими, що не відповідають законодавству.

Щодо доказів, доданих до відзиву на заяву ОСОБА_1 , вказував, що АТ «Українська залізниця» надано ряд суперечливих незрозумілих доказів, які свідчать про спробу ввести суд в оману, при цьому суд при ухваленні рішення не надав оцінку доказам, як того вимагає ЦПК України. З аналізу рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 757/72/21 вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді. У процесі розгляду справи № 757/72/21 встановлено, що позивача звільнено та поновлено у виробничому структурному підрозділі «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», яке територіально розташоване в м. Попасна Луганської області. Тобто, акт від 30 грудня 2021 року складено зовсім в іншому населеному пункті не за місцем безпосереднього поновлення на роботі за рішенням суду та з працівниками, з якими позивач працює в одному підрозділі. Оскільки АТ «Укрзалізниця» охоплює всю територію України, чому акт не було складено в інших депо тощо, акти від 18 січня 2023 року та 24 лютого 2023 року взагалі неможливо ідентифікувати, як і їхнє місце складання.

Зі скріншотів, зроблених з телефону, неможливо зрозуміти, хто, кому і коли направляв повідомлення, та чи є ця особа в списку контактів ОСОБА_1 , та чи можна довіряти відкриття інформації невідомому відправнику. Крім того, заявник не надавав згоди на отримання інформації електронними засобами зв`язку та не погоджував, з якого ресурсу до нього буде надходити інформація від заінтересованої особи, також неможливо ідентифікувати номер телефону отримувача.

З тексту повідомлення від 29 березня 2023 року вбачається, що заявник мав прибути до м. Дніпро, в той же час, як вбачається, 29 березня 2023 року видано наказ про поновлення в м. Лиман, тобто ОСОБА_1 повинен був з`явитися незрозуміло чого в м. Дніпро, як в цей час його нібито поновлено в м. Лиман Донецької області.

З повідомлення та наказу вбачається, що фактично АТ «Укрзалізниця» змінює місце роботи без згоди заявника, проте, невідомо, яке інше місце роботи - м. Лиман Донецької області чи м. Дніпро Дніпропетровської області, та чи буде заявник забезпечений в даному випадку житлом, чи в даному випадку дій роботодавця направлені на те, щоб заявник відмовився від поновлення на роботі.

Крім того, дане повідомлення заявник не отримував, з відзиву на заяву неможливо встановити, де, хто і коли поновив заявника на посаді, чи цей наказ має юридичну силу або створений пакет документів не є належними доказами, які мають на меті введення суду в оману. Прийняття наказу про поновлення не тягне за собою обов`язок роботодавця повідомляти органи державної податкової служби, про що представником ОСОБА_1 зроблено відповідний адвокатський запит для підтвердження даної обставини.

Посилався на зміст ст. 12, 81, 76, 77, 79, 80 ЦПК України, вказував, що надані до відзиву доказами мають сумнівний характер, є суперечливими, не встановлено їх достовірності.

Щодо зміни місця роботи, вказував, що в рішенні суд не врахував, що заінтересованою особою змінено місце роботи заявника. ОСОБА_1 мешкає разом з родиною у м. Києві та не відмовляється продовжувати трудові відносини за місцем фактичного проживання. Переїзд до м. Дніпро створює багато незручностей, оскільки потрібно буде шукати житло (орендувати його), налагоджувати побутові умови та розлучатися з родиною. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча й разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законом. Отже, суд не дав своєї правової оцінки, чи мала право заінтересована особа змінювати місце роботи заявника без наявності його згоди.

На підтвердження місця проживання у Києві надається довідка ВПО. Крім того, АТ «Українська залізниця» як юридична особа та філія, в якій працював ОСОБА_1 , знаходиться у м. Києві, а отже не зрозуміло, чому заявника бажають поновити в м. Дніпро.

Щодо підстав стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, зазначив, що АТ «Українська залізниця» у відзиві посилається на відсутність вини за те, що заявник повинен був вчиняти певні дії, пов`язані з поновленням на роботі, проте дані твердження не відповідають дійсності.

Наводив зміст ст. 235 КЗпП України, ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказував, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення оскаржуватися.

Посилався на судову практику ЄСПЛ в справах «Хорнсбі проти Греції», «Шмалько проти України», вказував, що всупереч ст. 235 КЗпП України АТ «Українська залізниця» не виконало рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 757/72/21 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Наводив правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року в справі № 757/37426/17-ц, від 05 березня 2020 року в справі № 280/360/19, від 23 червня 2021 року по справі № 540/1642/19, згідно яких за змістом положень ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Вказував, що оскільки АТ «Українська залізниця» не виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому в силу вимог ст. 236 КЗпП України наявні підстави для стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь заявника середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Повідомляв, що очікує понести судові витрати в розмірі 10000 грн. у вигляді правничої допомоги за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, і докази понесених витрат будуть надані протягом 5 днів з дня після ухвалення рішення.

Від АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Наводив власні аргументи проти доводів позивача, що ОСОБА_1 не надавав згоди на обмін документами в електронному вигляді через пошту та на месенджери, не перевіряв електронну пошту за відсутності необхідності, а месенджери позивача закріплені за іншим номером телефону.

Вважав, що розділ 2.4 апеляційної скарги щодо зміни місця роботи заснований на припущеннях заявника, не відноситься до предмету спору по цій справі. Звертав увагу, що заявник у розділі 2.3 апеляційної скарги заперечує факт поновлення його на роботі, в той же час у розділі 2.4 апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті визнає факт поновлення на роботі.

Вказував, що заявником в апеляційній скарзі зазначається, що «прийняття наказу про поновлення тягне за собою обов`язок роботодавця про повідомлення органів податкової служби, про що представником заявника зроблено відповідний адвокатський запит для підтвердження даної обставини». Зазначив, що таке твердження заявника суперечить нормам законодавства, у разі поновлення на роботі працівника за рішенням суду подавати повідомлення про прийняття на роботу не потрібно. З працівником трудовий договір не укладається, а тільки скасовується факт незаконного звільнення. Тобто в цьому випадку не задіяна ст. 24 КЗпП України, яка вимагає від роботодавця подавати до органів ДФСУ повідомлення при укладенні трудового договору.

Вказував, що в апеляційній скарзі заявник зазначає, що оскільки АТ «Укрзалізниця» не виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому в силу вимог ст. 236 КЗпП України наявні підстави для стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь заявника середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Стверджуючи, що рішення суду не виконано, заявник умисно ввів в оману суд щодо фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 757/72/21-ц визнано незаконним та скасовано наказ виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» від 07 грудня 2020 року № 362/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 329 235 грн. 60 коп. (а. с. 14 - 27).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року змінено рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року в частині розподілу судових витрат.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зазначає своє місце проживання на тимчасово окупованій території України, а саме: АДРЕСА_1 , де не працюють підприємства поштового відділення України (а. с. 1).

Також суд першої інстанції встановив, що АТ «Українська залізниця» на електронну адресу ОСОБА_1 та в месенджері WhatsApp були направлені повідомлення від 02 лютого 2023 року № 898/44, від 29 березня 2023 року № 898/225, від 20 квітня 2023 року № 898/262 про необхідність з`явитися до ВСП «Лиманська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» для поновлення на роботі, визначення робочого місця, функціональних обов`язків та наказ від 29 березня 2023 року № 176/ос про поновлення на роботі за рішенням суду. Актами АТ «Українська залізниця» від 29 березня 2023 року та 20 квітня 2023 року підтверджено факт направлення ОСОБА_1 листів та наказу про поновлення на роботі (а. с. 70 - 83), актами від 30 грудня 2021 року, 18 січня 2023 року, 24 лютого 2023 року підтверджено факт неявки ОСОБА_1 в період з 15 грудня 2021 року по теперішній час до ВСП «Лиманська дирекція» для поновлення його на роботі згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 757/72/21-ц, письмово або в телефонному режимі з цього питання також до керівництва ВСП «Лиманська дирекція» не звертався (а. с. 84 - 86); актом від 30 березня 2023 року засвідчено, що станом на 30 березня 2023 року ОСОБА_1 не приступив до своїх посадових обов`язків на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», на телефонний дзвінок за номером НОМЕР_1 з абонентом немає зв`язку, при намаганні зв`язатися «абонент не має зв`язку» (а. с. 87); актом від 24 квітня 2023 року, 21 червня 2023 року, 14 липня 2023 року, 17 серпня 2023 року, 14 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року, 16 листопада 2023 року, 21 грудня 2023 року засвідчено, що в період з 30 березня 2023 року по 21 грудня 2023 року ОСОБА_1 за адресою знаходження підприємства в АДРЕСА_2 не з`явився та на телефонний зв`язок не виходить (а. с. 88 - 95).

У табелях обліку використання робочого часу ОСОБА_1 за березень - грудень 2023 року проставлені відмітки про неявку ОСОБА_1 на роботу (а. с. 96 - 105).

Наказом виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» від 29 березня 2023 року № 176/ос скасовано наказ № 362/ОС від 07 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» з 08 грудня 2020 року (а. с. 69).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини 2, 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із того, що реалізація права працівника на поновлення на роботі за рішенням суду складається не тільки з обов`язку роботодавця виконати рішення суду, але і з обов`язку працівника з`явитися до роботодавця, щоб приступити до роботи, та надати роботодавцю трудову книжку для внесення до неї запису про визнання наказу, яким працівника було звільнено, недійсним, і про поновлення на роботі, однак позивачем не надано жодного доказу, що з моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі він звертався до відповідача для поновлення на роботі на виконання цього рішення.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника».

В постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, (провадження № 61-9103св22), від 05 січня 2024 року в справі № 204/8655/21 (провадження № 61-14610св23) викладено правовий висновок, згідно якого належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Тобто законом визначено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у необхідності видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від подальшого його оскарження.

У постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23), від 19 червня 2024 року в справі № 205/1543/23 (провадження № 61-2329св24) зазначено, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 757/72/21-ц в частині поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню.

Доказів вчасного виконання указаного судового рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 , а саме наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення, відповідачем не надано, оскільки ОСОБА_1 не був поновлений на роботі негайно, а лише наказом виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» від 29 березня 2023 року, яким № 176/ос скасовано наказ № 362/ОС від 07 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» з 08 грудня 2020 року (а. с. 69).

При цьому можливість виконання такого наказу та фактичну можливість працівника приступити до своєї попередніх обов`язків апеляційний суд вважає сумнівними, зважаючи на загальновідомі обставини перебування м. Попасна в тимчасовій окупації рф з 08 травня 2022 року та зруйнування міста внаслідок військових дій.

Надані відповідачем АТ «Українська залізниця» до суду першої інстанції акти про те, що ОСОБА_1 не з`явився не підприємстві для виконання рішення, а також доводи АТ «Українська залізниця» у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 не прибув для вирішення питання стосовно робочого місця та виконання функціональних обов`язків за адресою фактичного місцезнаходження ВСП «Лиманська дирекція» у м. Дніпро, самі по собі не є підтвердженням виконання відповідачем рішення суду.

Висновки суду першої інстанції, що позивач не вчинив жодних дій, що вказують на його бажання бути поновленим на роботі, приступити до виконання трудових обов`язків, є передчасними та помилковими, оскільки саме на роботодавця покладений обов`язок добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі невідкладно після його проголошення, а відповідачем не надано як доказів своєчасного видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі після проголошення судового рішення, так і надання йому фактичної можливості приступити до своєї попередніх обов`язків.

При цьому, враховуючи при ухваленні рішення правові висновки Верховного Суду в постанові від 28 червня 2023 року в справі № 757/48467/21-ц, а саме «якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом», суд першої інстанції не звернув уваги на нерелевантність цих висновків до спірних правовідносин, у яких використання електронної адреси ОСОБА_1 здійснювалось не для комунікації з судом, а іншою стороною в справі АТ «Українська залізниця».

Докази надання ОСОБА_1 згоди на обмін з АТ «Українська залізниця» документами в електронному вигляді через пошту та месенджери в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, відповідач АТ «Українська залізниця» допустив порушення вимог частини 7 статті 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення на підставі статті 236 КЗпП України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та з неправильним застосування норм матеріального права, таке рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Апеляційним судом перевірено доводи заявника ОСОБА_1 , що рішенням Печерського районного суду Київської області від 09 травня 2023 року в справі № 757/18925/22-ц задоволено його позов до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 липня 2021 року по 29 березня 2023 року, і що на розгляді Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/28478/23-ц щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 30 березня 2023 року по 28 червня 2023 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Так, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заочним рішенням Печерського районного суд міста Києва від 09 травня 2023 року, з урахуванням ухвали Печерського районного суд міста Києва від 18 травня 2023 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 в справі № 757/18925/22-ц задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 415 740 грн. 64 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 29 березня 2023 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року апеляційні скарги АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Печерського районного суд міста Києва від 09 травня 2023 року скасовано з ухваленням нового судового рішення. Додаткове рішення Печерського районного суд міста Києва від 19 травня 2023 року скасовано з ухваленням нового судового рішення. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 61 973 грн. 76 коп. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» у дохід держави 623 грн. 55 коп. судового збору. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції у розмірі 2 700 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходив із того, що «Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває по теперішній час.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, у Попаснянській міській територіальній громаді Сєвєродонецького району Луганської області 24 лютого 2022 року виникла можливість бойових дій, а з 07 травня 2022 року та по теперішній час указана територіальна громада є тимчасово окупованою російською федерацією.

Невиконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 757/72/21-ц починаючи з 24 лютого 2022 року і по теперішній час залишається неможливим не з вини АТ «Українська залізниця», а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України за період з 24 лютого 2022 року відсутні.

Також апеляційний суд враховує, що у всіх процесуальних документах, поданих у цій справі представником позивача зазначена адреса позивача: АДРЕСА_1 , що знаходиться на території, що є окупованою з 07 квітня 2014 року по теперішній час.

Доказів того, що ОСОБА_1 знаходиться на підконтрольній Уряду України території, зокрема довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб, матеріали справи не містять.

При цьому за змістом статті 236 КЗпП затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є не вчинення дій щодо поновлення працівника на роботі саме без поважних причин.

Однак, на думку апеляційного суду, введення воєнного стану та окупація території, на якій знаходиться виробничий структурний підрозділ, начальником якого є позивач, безумовно є поважною причиною, яка зумовила невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 24 лютого 2022 року.

Указані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про кінець періоду стягнення середнього заробітку - 29 березня 2023 року.

Отже, період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі (з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року) становить 48 робочих днів».

Учасники справи даних обставин апеляційному суду не повідомили.

Крім того, рішенням Печерського районного суд міста Києва від 26 березня 2024 року в справі № 757/28478/23-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в позові до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 30 березня 2023 року по 28 червня 2023 року, виходячи з безпідставності позовних вимог.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року в справі № 757/18925/22-ц, у якій брали участь ті самі особи, встановлено, що період стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року в справі № 757/72/21-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі закінчився 23 лютого 2022 року, дані обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.

Враховуючи наведене, та оскільки у справі, що переглядається, встановлено поважність причин непоновлення роботодавцем ОСОБА_1 на роботі з 24 лютого 2022 року, а відтак і відсутність вини АТ «Українська залізниця» у невиконанні рішення суду про поновлення заявника на роботі, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року в справі № 757/37426/17-ц, від 05 березня 2020 року в справі № 280/360/19, від 23 червня 2021 року по справі № 540/1642/19, згідно яких за змістом положень ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Таким чином, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року в справі № 757/18925/22-ц встановлено, що період стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року в справі № 757/72/21-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі закінчився 23 лютого 2022 року, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 в межах даної справи № 757/43597/23-ц вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення в період з 29 червня 2023 року по 28 вересня 2023 року поза межами цього періоду в розмірі 85213,92 грн. не підлягають задоволенню в зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 мешкає разом з родиною у м. Києві та не відмовляється продовжувати трудові відносини за місцем фактичного проживання, в той час як переїзд до м. Дніпро створює багато незручностей, оскільки потрібно буде шукати житло (орендувати його), налагоджувати побутові умови та розлучатися з родиною, не відносяться до обставин, які підлягають встановленню судом при розгляді заяви в порядку ст. 236 КЗпП України, та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягнення витрат на правничу допомогу, про що в апеляційній скарзі зазначав заявник, апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про винесення ухвали в порядку ст. 236 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.