КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25 травня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №25-7QE/05-2006A, який в подальшому був замінений на № 0.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-1219/10 від 22 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 25-7QE/05-2006А від 25.05.2006 у розмірі 120 851, 10 грн.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників виконання зобов`язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» був укладений Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» прав вимог за Договором про надання споживчого кредиту № 25-7QE/05-2006A 0) від 25.05.2006.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/28388/2012 від 19.06.2020 замінено сторону виконавчого провадження. Відповідачем станом на дату подання позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість за Кредитним договором перед Товариством не сплачено, а тому позивач очікує отримати компенсацію за невиконання зобов`язання, за період з 15.12.2020 по 15.12.2023, а саме: 3% річних у розмірі 10886 грн 07 коп. та інфляційні втрати у розмірі 56382 грн 53 коп.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача нараховані за період з 15.12.2020 по 15.12.2023 на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями: 3% річних у розмірі 10 886 грн 07 коп. та інфляційні втрати у розмірі 56 382 грн 53 коп., а всього 67 268 грн 60 коп., а також суму судового збору у розмірі 2684 грн 00 коп..

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що оскільки відповідач не виконує грошове зобов`язання позивач правомірно очікував на захист своїх порушених прав та законних інтересів, а саме на відшкодування матеріальних страт від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації за утримання грошовими коштами.

Судом безпідставно застосовано правові висновки Верховного Суду, які зроблені у справі обставини якої не є подібними справі, що розглядається.

Вважає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно ототожнює строк позовної давності та строк пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання, оскільки вони мають різну правову природу та правові наслідки.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 25.05.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №25-7QE/05-2006A, згідно умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 794 (п`ятнадцять тисяч сімсот дев`яносто чотири) долари США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 79 759 грн 70 коп. за курсом НБУ на день укладання Договору.

22 березня 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі №2-1219/10 за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту з розмірі 120 851 (сто двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одну) грн 10 (десять) коп., судовий збір в розмірі 1 208 (одна тисяча двісті вісім) грн 51 (п`ятдесят одна) коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 (тридцять) грн 00 коп., а всього: 122 089 (сто двадцять дві тисячі вісімдесят дев`ять) грн 61 (шістдесят одна) коп.

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №№ 2949, 2950, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення.

Відповідно до Договору № 1370/К про відступлення прав вимоги від 11.05.2019 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 904, який укладено між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», до ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» перейшло право грошової вимоги до Відповідача.

19 червня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/28388/2012 заяву ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про заміну стягувача у виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання задоволено частково, замінено стягувача у виконавчих листах, а саме Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», в решті вимог заяви відмовлено.

Відповідно до Розрахунку інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 25-7QE/05-2006A 0) від 25.05.2006, сума інфляційних втрат ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» від несплати ОСОБА_1 заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту за останні 3 (три) роки, тобто за період з 15.12.2020 по 15.12.2023 становить 56 382 грн 53 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор (стягувач) пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому без поновлення строків виконавчої давності для задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, задоволення позовних вимог дозволятиме кредитору (стягувачу) обійти застосування наслідків пропуску строків виконавчої давності.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно із ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі №409/129/20.

В своїй постанові від 22 листопада 2022 року Верховний Суд у справі № 285/3536/20 зазначив, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Як встановлено судом першої інстанції, 22 березня 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі № 2-1219/10 за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту з розмірі 120 851 (сто двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одну) грн. 10 (десять) коп., судовий збір в розмірі 1 208 (одна тисяча двісті вісім) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 (тридцять) 00 коп., а всього: 122 089 (сто двадцять дві тисячі вісімдесят дев`ять) грн. 61 (шістдесят одна) коп.

Вказаний виконавчий лист до виконання не пред`являвся.

ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»є правонаступником ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 травня 2019 року.

Крім того, як вбачається з ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року у справі № 2610/28388/2012, заяву ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про заміну стягувача у виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання задоволено частково, замінено стягувача у виконавчих листах, а саме Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», в решті вимог заява задоволенню не підлягає.

Отже, що судовим рішенням у справі № 2610/28388/2012, стягувачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України.

Таким чином, коли в судовому порядку кредитору було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа з мотивів пропуску строку на пред`явлення його до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання.

Таким чином, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» були нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не позбавляє кредитора права на звернення до суду із позовом в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки такий пропуск строків не має правового значення для вказаної справи та існує рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року, яким вже була захищена вимога кредитора, відхиляються апеляційним судом, оскільки вже були предметом дослідження судом першої інстанції, та їм у рішенні суду було надано вірну правову оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду не заслуговують на увагу, враховуючи, що постанова Верховного Суду, на яку посилається представник позивача, не може бути застосована до зазначених правовідносин у зв`язку з тим, що вона стосується інших обставин справи і не є релевантною щодо даних правовідносин.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи є власним тлумаченням чинного законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 липня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар