Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2501/15-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 84 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/2501/15-ц за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Піляй Альони Олександрівни на бездіяльність приватного виконавця,

за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 22 липня 2024 року, постановлену під головуванням судді Чішман Л.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Піляй А.О. звернулась з скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є.О. у виконавчому провадженні №68001484 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 вересня 2007 року щодо не передання виконавчого провадження №68001484 до Богунського ВДВС у місті Житомирі для об`єднання з виконавчим провадженням №53088320 у зведене виконавче провадження;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкову Є.О. передати виконавче провадження №68001484 для об`єднання з виконавчим провадженням №53088320 у зведене виконавче провадження;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкову Є.О. винести відповідну постанову про передавання виконавчого провадження №68001484 до Богунського ВДВС у місті Житомирі для об`єднання з виконавчим провадженням №53088320 та надіслати її їй та її представникові.

Зазначала, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №68001484 від 24 грудня 2021 року, знаючи про наявність виконавчого провадження №5088320, що було відкрито раніше у Богунському ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі Богунського ВДВС) з примусового виконання одного й того ж виконавчого листа №295/2501/15-ц, приватний виконавець Волкова Є.О. вчинила бездіяльність, оскільки не виконала вимог статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, відмовила у передачі виконавчого провадження №68001484 до Богунському ВДВС для об`єднання з виконавчим провадженням №5088320 у зведене виконавче провадження.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 22 липня 2024 року скаргу задоволено.

У поданій апеляційній скарзі, приватний виконавець Волкова Є.О. просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом розглянуто дану справу при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в свою чергу призвело до невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи.

Зазначає, що передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від приватного виконавця до іншого приватного чи державного виконавця може здійснюватися лише за заявою чи згодою стягувача.

Розглядаючи скаргу боржника на її дії та бездіяльність, суд першої інстанції припустився неправильного застосування положень Закону України № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», не врахував принципу диспозитивності виконавчого провадження, що призвело до помилкових висновків стосовно виникнення у неї обов`язку передати виконавче провадження до ВДВС, який відкрив перше виконавче провадження щодо ОСОБА_1 .

Вважає, що представник боржника у скарзі не зазначає яку норму законодавства вона порушила, відмовивши у задоволенні клопотання про передачу провадження до державної виконавчої служби. Не обґрунтувала, яке право буде відновлено у випадку передачі виконавчого провадження до ДВС.

Звертає увагу, що приватний виконавець не зобов`язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

У поданому відзиві, представник ОСОБА_1 адвокат Піляй А.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу місцевого суду залишити без змін.

У судовому засіданні в режимі відео-конференції представник ОСОБА_1 адвокат Піляй А.О. апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи приватний виконавець Волкова Є.О. в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи скаргу, місцевий суд виходив із доведеності скарги.

Колегія судді не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та стверджується матеріалами справи, що 31 липня 2015 року Богунським районним судом міста Житомира ухвалено рішення в справі №295/2501/15-ц про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 вересня 2007 року, та стягнуто заборгованість за кредитним договором яка станом на 29 січня 2015 року становила 19367,96 доларів США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становило 307358,78 грн, з них: заборгованість за кредитом 18660,23 доларів США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становило 296127,49 грн, заборгованість за відсотками за користуванням кредитом 707,73 доларів США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становило 11231,28 грн та пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 5849,77 грн, з яких: пеня за прострочення сплати кредиту 4931,09 грн та пеня за прострочення сплати процентів 918,68 грн та 783, 02 грн сплаченого судового збору.

В провадженні Богунського ВДВС на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 53088320, боржником в якому є ОСОБА_1 , з примусового виконання виконавчого листа №295/2501/15-ц, виданого 31 липня 2015 року Богунським районним судом міста Житомира, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 вересня 2007 року.

На примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є.О. перебуває виконавче провадженні № 68001484, боржником в якому був ОСОБА_2 , з примусового виконання того ж виконавчого листа № 295/2501/15-ц, виданого 31 липня 2015 року Богунським районним судом міста Житомира.

Першим виконавчим провадженням, що було відкрито на примусове виконання виконавчого листа №295/2501/15-ц, було виконавче провадження №53088320, що на момент відкриття виконавчого провадження № 68001484 вже перебувало та перебуває на даний момент у провадженні Богунського ВДВС.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01 квітня 2024 року у виконавчому провадженні № 68001484 боржника ОСОБА_2 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 , приватним виконавцем Волковою Є.О. винесено відповідну постанову від 16 квітня 2024 року.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VIII (далі Закон № 1403-VIII).

Згідно частини 1 статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII визначає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону).

Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частиною першою статті 27 Закону № 1403-VIII і частиною другою статті 24 Закону № 1404-VIII також передбачено право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом № 1404-VIII. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону № 1404-VIII права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 447, частини 1 статті 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону №1404-VIII, по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Разом з тим установлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з аргументами, наведеними в апеляційній скарзі, про порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, зокрема неправильне застосування статті 30 Закону № 1404-VIII, предметом регулювання якої є лише порядок виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника у зведеному виконавчому провадженні державним або приватним виконавцем незалежно один від одного.

Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «черговість задоволення вимог стягувачів, що закріплена у статті 46 Закону № 1404-VIII, визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон № 1404-VIII прямо цього не передбачає. Такий висновок випливає також із положень інших чинних нормативно-правових актів:

- виконання виконавчих документів банком шляхом списання коштів з рахунку за датою надходження (банк не виконує їх відповідно до черговості, передбаченої статтею 46 Закону № 1404-VIII, а виконує відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом, згідно зі статтею 1072 Цивільного кодексу України, пунктом 10.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин);

- звернення стягнення на майно здійснюється відповідно до черговості накладення арешту (закони № 1404-VIII, «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV, від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не визначають обмеження щодо можливості звернення стягнення на майно, обтяжене (арештоване) іншими виконавцями)».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі відступила від правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикцій, у яких ці судові рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та незалежно від кількості стягувачів. Такий висновок зроблено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17 (провадження № 12-213гс18); від 17 жовтня 2018 року у справах № 5028/16/2/2012 (провадження № 12-192гс18) та № 927/395/13 (провадження № 12-189гс18).

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у згаданих постановах, шляхом його уточнення.

Стаття 30 Закону № 1404-VIII передбачає обов`язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника. Приватний виконавець не зобов`язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який перший відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що системи державного та приватного виконання судових рішень не є рівноцінними та замінними. Так, для стягувача має значення звертатися до органу державної виконавчої служби чи до приватного виконавця, адже умови співпраці з державним та приватним виконавцем різняться. Звернення до приватного виконавця забезпечує стягувачу можливість користуватися такими гарантіями і можливостями:

- обов`язкове страхування цивільної відповідальності приватного виконавця;

- можливість фінансування виконавчих витрат на виконання за власний рахунок приватного виконавця (тоді як орган державної виконавчої служби у разі недостатності авансового внеску завжди вимагає покриття додаткових витрат стягувачем);

- можливість встановлення в договорі з приватним виконавцем іншого розміру додаткової винагороди чи авансового внеску, своєчасного покриття витрат, пов`язаних зі здійсненням виконавчих дій, тобто можливість передбаченим законом способом вплинути на ефективність примусового виконання важливого для нього рішення шляхом відповідної мотивації приватного виконавця.

Наведена мотивація є неможливою у разі здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби.

Примусова передача виконавчого провадження від приватного виконавця до органів державної виконавчої служби позбавить стягувача вищенаведених прав та гарантій, установлених законодавством.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з доводами приватного виконавця Волкової Є.О. щодо права стягувача вільно обирати орган для здійснення примусового виконання рішення - державну виконавчу службу або приватного виконавця.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з неповним з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому у відповідності до вимог частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Піляй А.О.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 22 липня 2024 року скасувати.

У задоволенні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Піляй Альони Олександрівни відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 28 листопада 2024 року.