Справа №2-1610-09
4-с/705/20/24 УХВАЛА
23 липня 2024 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Єщенко О.І.,
секретаря судового засідання Остропольської В.С.,
представника скаржника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Кушнеренком Ігорем Вікторовичем, у порядку розділу VІІ ЦПК України,
Оскільки ОСОБА_2 є (був) боржником у виконавчому провадженні, то належним способом судового захисту є оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Заявник не має доводів щодо незаконності винесення постанови про накладення арешту на його майно, також заявник не може стверджувати, що державний виконавець був зобов`язаний зняти арешт з його майна при завершенні виконавчого провадження. Проте представник скаржника вважає, що в даному випадку наявні підстави для скасування арешту майна з вищезазначених підстав.
Скаржник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.
Представник скаржника ОСОБА_2 адвокат Кушнеренко І.В. у судовому засіданні подану скаргу підтримав, просив суд її задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у скарзі.
Представник стягувача ПАТ КБ «Надра» у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлений належним чином.
Представник Відділу державної виконавчої служи у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Станом на час розгляду справи жодних заяв, клопотань про розгляд справи за відсутності представника ДВС чи про відкладення розгляду справи до суду не подано.
Суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі представника Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та стягувача, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 450 ЦПК України.
Вислухавши представника скаржника ОСОБА_2 адвоката Кушнеренка І.В., дослідивши матеріали скарги та докази, додані представником скаржника, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 358925665 від 18.12.2023 на майно ОСОБА_2 на підставі постанови державного виконавця Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 35135434 від 12.11.2012 (виконавчий лист 2-1610 від 23.12.2009) звернено стягнення.
У листі Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) від 23.04.2024 викладено аналогічну інформацію, яку містить лист від 23.04.2024, та додатково повідомлено, що надати більш детальну інформацію не виявляється можливим, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить три роки. Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у період з 2015 року по 30.05.2024 повторно вищевказаний виконавчий документ на виконання до відділу не надходив та на виконанні не перебуває.
Листом Уманського міськрайонного суду Черкаської області за вих. № 01.8/57/24 від 06.06.2024 на адвокатський запит адвоката Кушнеренка І.В. повідомлено, що згідно даних АСДС КП «Д-3» станом на 06.06.2024 до суду не надходило жодних заяв від ПАТ КБ «Надра» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа по справі 2-1610-09 за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Примусове виконання рішень в Україні покладається в тому числі і на Державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Процедура судового контролю за виконанням судових рішень унормована Розділом VII ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Обов`язки державних виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Таким чином, розв`язуючи цю скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.
Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень державного виконавця, внормовано право державного виконавця застосовувати такий захід забезпечення виконавчого провадження, як накладення арешту на майно боржника.
Суд вважає, що дії державного виконавця, в провадженні якого перебував виконавчий документ, яким є виконавчий лист з виконання рішення суду, що набрало сили закону і є обов`язковим для виконання, діяв правомірно, прийнявши оскаржуваний захід забезпечення виконавчого провадження.
Що стосується вимог скарги про зняття арешту та заборони відчуження з нерухомого майна суд зазначає таке.
Виходячи зі змісту ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у т.ч. від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) зняття арешту в порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
З наведеного випливає, що перелік випадків, коли арешт майна припиняється за постановою виконавця, є вичерпним і до нього не відносяться випадки зняття арешту, коли виконавче провадження, при здійсненні якого він застосований, знищено за спливом строку зберігання.
Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що у всіх інших, випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
У справі, яка розглядається, встановлено, що виконавче провадження знищене. У період з 2015 року по 30.05.2024 повторно виконавчий документ на виконання до жодного відділу ДВС не надходив та на виконанні не перебуває. Здійснити перевірку, чи дійсно Відділом ДВС у місті Умані 08.05.2015 було повернуто до Відділу ДВС Дарницького району м. Києва виконавчий лист № 2-1610 від 23.12.2009 суд позбавлений можливості, оскільки за термінами давності матеріали виконавчого провадження знищено, що підтверджено листами як Відділом ДВС у місті Умані, так і Відділом ДВС Дарницького району м. Києва.
Саме у зв`язку із цим, боржник просив зняти арешт з майна.
Як зазначено в пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справах № 707/1530/21 від 25.05.2022, № 21/17-008 від 01.11.2021 право власності боржника під час або після завершення виконавчого провадження підлягає захисту за наявності самого порушеного права, встановлення недоцільності чинного арешту майна та можливості його зняття за рішенням суду у відповідності до вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» при зверненні боржника до суду у формі скарги на дії державних виконавців, і ці висновки згідно зі ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин.
Як випливає зі змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, яка внормовує судове рішення за наслідками розгляду скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено.
З наведеного слідує, що лише сукупність таких передумов, як правомірність дій виконавця та відсутність порушень права заявника може зумовити відмову в задоволенні скарги, а ці вимоги не є самостійними підставами для залишення скарги без задоволення, про що свідчить застосування поєднувального сполучника «і».
Накладення арешту на майно боржника є процесуальною дією виконавця; збереження арешту за відсутності виконавчого провадження, в межах якого був застосований арешт, позбавляє сенсу вжитий державним виконавцем захід виконавчого провадження і посягає на право власника реалізовувати свої права повною мірою.
Вирішуючи дану скаргу, суд також ураховує, що юридична особа ПАТ КБ «Надра» перебуває у стадії припинення, відомості про правонаступників у суду відсутні, та протягом тривалого часу до Уманського міськрайонного суду Черкаської області будь-які особи не зверталися із заявами про заміну сторони виконавчого провадження або про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа у справі 2-1610-09 за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.01.2024 у справі № 472/333/22, від 04.10.2023 у справі № 161/7015/15-ц.
Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 904/51/19, провадження № 12-122гс19.
Таким чином, боржник обрав єдиний можливий спосіб захисту своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України),
а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Беручи до уваги наведене вище, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відтак, суд убачає наявність порушення права заявника, яке в даному випадку не може бути усуненим діями або рішеннями державного виконавця, оскільки встановлені судом обставини не підпадають під коло підстав для скасування арешту майна самим виконавцем, тому у відсутність ознак протиправності в поведінці виконавця, вважає за необхідне в даній частині скаргу задовольнити та у обраний заявником спосіб поновити його порушене право, не констатуючи ознак неправомірності в бездіяльності уповноважених посадових осіб відділу державної виконавчої служби щодо нескасування арешту майна заявника.
Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту, накладеного на майно боржника із забороною на його відчуження, та відсутність необхідності подальшого застосування цього арешту, суд дійшов висновку, що право боржника підлягає захисту шляхом зняття арешту з майна боржника із забороною його відчуження та зобов`язання відділу ДВС виключити запис щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_2 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тому скарга в цій частині підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 77, 81, 89, 258, 260, 261, 447-451 ЦПК України, суд
Скаргу задовольнити частково.
Зняти арешт та заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладені на підставі постанови Уманського міськвідділу Державної виконавчої служби від 12.11.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 35135434, та зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №13234123 від 12.11.2012 щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
У задоволенні решти вимог скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Уразі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя О.І.Єщенко