Справа № 638/7298/16-к
Провадження № 4-с/638/23/24
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участю секретаря Федоренко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця під час виконання виконавчого листа, виданого на підставі вироку суду у кримінальному провадженні № 638/7298/16-к щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою в порядку ст. 447-453 ЦПК України на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчому провадженні № 54741352 щодо не зняття арешту з майна боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в якій просила суд визнати таку бездіяльність неправомірною та зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) скасувати постанову про арешт майна боржника від 21.09.2017 року (ВП №54741352), як таку, що існує поза рамками будь-якого відкритого виконавчого провадження на ім`я боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та подати заяву до ДП «Національні інформаційні системи» про припинення обтяження і виключення запису із Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

В обґрунтування скарги зазначила, що вона була боржником на підставі виконавчого листа від 17.08.2017 № 638/7298/16-к виданого Дзержинським районним судом м. Харкова у виконавчому провадженні № 54741352 щодо стягнення з заявника на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 900,00 грн. Стягнення боргу проводилось Шевченківським відділом Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), де 21.09.2017 року старшим державним виконавцем Дмухіною Яною Миколаївною винесено постанову про арешт майна боржника. До 2022 року ОСОБА_1 не було відомо про відкриття виконавчого провадження № 54741352. Жодних постанов про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту на майно боржника на адресу заявника не надходило до даного часу. Лише, коли ОСОБА_1 не змогла отримати свою заробітну плату та звернувшись з даним питанням до працівників банківської установи АТ «УКРСИББАНК», їй повідомили про наявність арешту на коштах, які знаходяться на зарплатному рахунку останньої. У зв`язку з цим заявник звернулась до АТ «УКРСИББАНК» із заявою, в який прохала надати інформацію (з зазначенням реквізитів постанови державного виконавця та номеру виконавчого провадження в рамках якого накладений арешт на кошти боржника банківському рахунку НОМЕР_2 відкритому в АТ «УКРСИББАНК», який має спец/ призначення та на який зараховується заробітна плата). 25 серпня 2022 року заявнику була надана відповідь від АТ «УКРСИББАНК». яка не містить відповіді на запитувану інформацію.

30 серпня 2022 року заявник звернулась до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про зняття арешту з майна (з коштів на рахунку, відкритому для виплати заробітної плати), надавши одночасно з цим довідку АТ «УКРСИББАНК» про те, що в ОСОБА_1 , в Банку відкрито рахунок, на який надходить заробітна плата. 05 вересня 2022 року Відділом ДВС надано відповідь, в якій зазначено, що у Відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження АСВП № 54741352 з примусового виконанні виконавчого листа №638/7298/1б-к виданого 17.08.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова. 21.09.2017 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника. 24.10.2017 року державним виконавцем винесена постанова про повернення вищезазначеного виконавчого провадження стягувану згідно п.2 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

Заявник зазначає, що не може отримати заробітну плату, яка являється єдиним джерелом її існування, також немає можливості оплачувати комунальні платежі та взагалі існувати. Особливо гостро постала ця проблема в умовах пандемії, продовження карантину та продовження воєнного стану, враховуючи те, що заявниця є внутрішньо перемішеною особою. На переконання заявника наявність протягом тривалого часу (майже 5 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм у майном. У зв`язку з цим не зняття арешту при поверненні вищезазначеного виконавчого провадження стягувачу, а також неподання заяви про виключення із Державного реєстру обтяжень майна є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

У судове засідання ОСОБА_1 та її представник не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Інші учасники провадження не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши вказану заяву, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 185 КК України в виді 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України в виді 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України в виді 2 років обмеження волі.

У відповідності до ст. 70 КК України, за сукупністю скоєних злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_1 визначити до відбуття покарання в вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

В силу ст. 75, 76 КК України ОСОБА_1 звiльнити вiд вiдбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, зобов`язавши її:

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі . На підставі ст. 71 ч. 1 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.07.2017 року та остаточно призначено 2 роки 7 місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду, спричинену злочином, в сумі 900 (дев`ятсот) грн.

Вирок набрав законної сили 15 серпня 2017 року.

17.08.2017 Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду, спричинену злочином, в сумі 900 (дев`ятсот) грн.

Відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень станом на 30 серпня 2022 року, на виконанні у Шевченківському відділі Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження АСВП № 54741352 з примусового виконання виконавчого листа №638/7298/16-к, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова від 17.08.2017 року.

21.09.2017 року державним виконавцем Дмухіною Я.М. винесена постанова про арешт всього майна боржника.

24.10.2017 року державним виконавцем винесена постанова про повернення вищезазначеного виконавчого провадження стягувану згідно п.2 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до листа в.о. начальника Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 вересня 2022 року, під час виконання виконавчого провадження АСВП№ 54741352 державним виконавцем не виносилась постанова про арешт коштів боржника та не накладався арешт на рахунок в АТ «Укрсиббанк». Підстави, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для зняття арешту з майна боржника по завершеному АСВП№54741352 відсутні. Відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених Наказом міністерства юстиції України 07.06.2017 № 1829/5 (зі змінами), а саме п.п. 1, 2 Розділу ХІ строки зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву становлять 3 роки та документи після закінчення строку зберігання підлягають знищенню.

Таким чином, виконавче провадження №54741352 знищено за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 3 ст. 535 КПК України у разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Згідно ч. 1 ст. 539 КПК України потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатись до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Частиною 5 ст. 128 КПК України встановлено, що якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Оскільки, чинним КПК України не врегульовано порядок розгляду скарг на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця під час виконання виконавчого листа, виданого на підставі вироку суду, суд вважає, що застосуванню підлягають норми ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Закон України «Про виконавче провадження» від 02 жовтня 2016 року № 1404-VIII набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (Закон № 1404-VIII) встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», що виконавчі документи, строк пред`явлення до виконання яких не сплинув на час набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом, а саме у трирічний строк.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист повернуто стягувачу 24.10.2017 року, строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився 24.10.2020 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIIІ, а відтак до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України № 1404-VIIІ.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів завданням органів державної виконавчої служби та приватних иттняіщіи є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця .зберігання грошей.

Статтею 56 Закону № 1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів боржника) застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404- VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404- VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Зазначене також підтверджується роз`ясненнями, викладеними в пункті 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № б «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до яких при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Разом з тим, забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання (частина друга статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону № 1404- VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Подібні правові висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 916/2290/18.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження. що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6- 535цс15.

Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала.

Зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Також арешт може бути знятий судом У порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати.

Таких же висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20), Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс 15, та Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 755/21388/15-ц, у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 554/352/18, у постанові від 03 лютого 2021 року по справі № 756/1927/16-ц (провадження № 61-10611св20), у постанові від 01 вересня 2021 року по справі № 711/4732/16-ц (провадження № 61-3203св21).

Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», яке обслуговує поточний рахунок заявника та на яке нормами статті 52 Закону № 1404- VIII покладений обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову державного виконавця про накладення арешту на майно боржника на рахунку ОСОБА_1 виконало.

Після закінчення виконавчого провадження, арешт майна державним виконавцем не знято. При цьому, строк повторно пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився у 24 жовтня 2020 року. Станом на лютий 2024 року відсутні відомості про повторне звернення стягувача до державного або приватного виконавця з виконавчим листом № 638/7298/16-к.

Таким чином, після закінчення строку для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання минуло понад 3 роки, стягувач жодних дій щодо повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не вчинив, що свідчить про відсутність у нього зацікавленості виконанні виконавчого листа. При цьому арешт майна боржника на теперішній час не скасовано.

На переконання суду, наявність протягом тривалого часу після закінчення строку для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм у майном, а тому потреба у подальшому застосуванні арешту майна відпала.

Щодо способу захисту майнових прав заявника, суд зазначає наступне.

Враховуючи положення Закону України № 1404-VIII, державний виконавець, повертаючи виконавчий лист стягувачу, правомірно не скасував накладений у виконавчому провадженні арешт майна.

При цьому, строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув понад 3 роки тому, стягувач у визначений законом строк до виконавчої служби виконавчий лист не пред`явив, жодних дій для цього не вчиняв, що свідчить про відсутність у нього майнових претензій до боржника.

Варто зазначити, що державним виконавцем здійснюються заходи примусового виконання, будь-які виконавчі дії в межах виконавчого провадження (п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України № 1404-VIII). Відповідно поза межами виконавчого провадження дії державного виконавця є неправомірними.

За таких обставин, враховуючи, що стягувачем повторно не пред`явлено виконавчий документ до виконання, орган державної виконавчої служби, діючи відповідно до вимог закону, не має повноважень скасувати арешт майна, накладений в межах виконавчого провадження, яке окрім того на час звернення заявника із заявою про скасування арешту майна є знищеним.

Поряд з цим, частиною 5 статті 59 Закону України № 1404-VIII, передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України № 1404-VIII, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 59 Закону України № 1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України, регламентує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом беззаперечно встановлено, що дане виконавче провадження було завершено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання з правом повторного провадження. Завершення виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону не дає підстав для звільнення майна з-під арешту. При цьому у визначений законом строк стягувач повторно виконавчий лист до виконання не пред`явив, після закінчення строку на час розгляду справи минуло понад 3 роки, що свідчить про відсутність у стягувача майнових претензій до боржника.

На переконання суду, встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, оскільки, як зазначалось вище, завданням арешту майна є реальне виконання рішення. Оскільки на даний час уже понад 3 роки як закінчився строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, підстави для подальшого застосування заходу примусового виконання рішення відпали, що є підставою для задоволення скарги в частині зобов`язання скасування арешту майна.

При цьому підстав для задоволення вимог скарги про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчому провадженні № 54741352 щодо не зняття арешту з майна боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , немає, оскільки як встановлено судом, у справі, що розглядається, державний виконавець, розглядаючи заяву ОСОБА_1 не мав повноважень на вирішення питання про скасування арешту майна у виконавчому провадженні, яке на даний час є завершеним. У даному випадку, питання про скасування арешту майна можливе лише за рішенням суду, а тому відсутні підстави вважати, що органом ДВС допущено неправомірну бездіяльність, у зв`язку з чим вимоги скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 28, 534, 535, 537, 539 КПК України, ст. 447-451 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця під час виконання виконавчого листа, виданого на підставі вироку суду у кримінальному провадженні № 638/7298/16-к щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, - задовольнити частково.

Зобов`язати начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт з усього майна боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений постановою 21.09.2017 року (ВП №54741352), та подати відповідну заяву до ДП «Національні інформаційні системи» про припинення обтяження і виключення запису із Державного реєстру обтяжень рухомого майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Шишкін