Провадження № 2/947/1329/24
26.11.2024 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Літвінова І.А.,
секретаря судового засідання - Скоропуда С.О.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, вимоги якого в подальшому було уточнено, та згідно з редакцією від 05.03.2024 року просила суд ухвалити рішення, яким: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму заборгованості у розмірі 443 833 (чотириста сорок три тисячі вісімсот тридцять три) гривні 2 (дві) копійки та 3 % річних за період від 31.12.2021 р. по 13.12.2023 р. у сумі 39 324 (тридцять дев`ять тисяч триста двадцять чотири) гривень 75 копійок.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до розписки від 20.03.2020 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути на користь позивача ОСОБА_1 отримані грошові кошти в повному обсязі своєчасно до 31 грудня 2021 року. Однак, у термін, зазначений у розписці, відповідач кошти не повернула.
18.12.2023 року головуючим суддею постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2
27.12.2023 року суддею Коваленко О.Б. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Справу призначено до підготовчого судового засідання на 22.02.2024 року.
23.01.2024 року зі сторони позивача надійшла повторна заява про забезпечення позову (вхід. № 4630/24).
22.02.2024 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання було закрито. В засіданні був присутнім представник позивача, який заявив про підтримку позову.
15.03.2024 року керівником апарату Київського районного суду м. Одеси видано розпорядження № 22 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду.
Датою повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси є 15.03.2024 року.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст. 128, 131 ЦПК України.
Представник позивача адвокат Драгун Ангеліна Святославівна у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідач в судове засідання не з`явилася. Про час, дату та місце його проведення повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.
Розгляд справи по суті проводиться судом за відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, які є повними та достатніми для її вирішення.
В ході розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позову, з урахуванням поданих позивачем уточнень, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з розпискою від 20.03.2020 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути на користь позивача ОСОБА_1 позичені грошові кошти у сумі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США в повному обсязі своєчасно до 31 грудня 2021 року.
З матеріалів судової справи вбачається, що відповідач своєчасно до 31 грудня 2021 року позичені кошти не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена була звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.
Звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивач вказує, що станом на дату звернення до суду грошові кошти у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США відповідачем повернуті так і не були.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У статті 545 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 було зазначено, що з урахуванням інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Національного банку України станом на дату звернення до суду з позовною заявою офіційний курс гривні щодо долара США становив 36,9861 гривень за 1 долар США, тому: 12 000 доларів США * 36,9861 гривень, тобто, сума основного боргу, яка підлягає стягнення з ОСОБА_2 у гривневому еквіваленті становить 443 833, 2 грн.
На підтвердження цієї обставини до позовної заяви була долучена роздруківка інформації стосовно курсу гривні станом на 13.12.2023 року.
Відповідно до статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
За змістом статті 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.
Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16, «якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог)».
У зв`язку з цим, суд погоджується з визначеним позивачем розміром суми основного боргу у розмірі 443 833 (чотириста сорок три тисячі вісімсот тридцять три) гривні 2 (дві) копійки.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Слід зазначити, що 3% річних нараховуються і на зобов`язання в іноземній валюті, що підтверджується Постановою Верховного суду України від 27.01.2016 р. у справі № 6-2168цс15.
Таким чином, 3 проценти річних від суми 443 833 (чотириста сорок три тисячі вісімсот тридцять три) гривні 2 (дві) копійки, складають 3 % річних за період від 31.12.2021 р. по 13.12.2023 р. у сумі 39 324 (тридцять дев`ять тисяч триста двадцять чотири) грн 75 коп.
Отже, загальний розмір заборгованості складає 483 157 (чотириста вісімдесят три тисячі сто п`ятдесят сім тисяч) 95 копійок.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
Суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи, про що вказано в Узагальненнях судової практики у справах цивільної юрисдикції щодо практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Згідно зі ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 908,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою - задовольнити
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 ) основну суму заборгованості у розмірі 443 833 (чотириста сорок три тисячі вісімсот тридцять три) гривні 2 (дві) копійки.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 ) 3 % річних за період від 31.12.2021 р. по 13.12.2023 р. у сумі 39 324 (тридцять дев`ять тисяч триста двадцять чотири) гривні 75 копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 6 844 (шість тисяч вісімсот сорок чотири) гривні 20 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського районного суду м. Одеси.
Днем складення заочного рішення є 26 листопада 2024 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана до Київського районного суду м. Одеси протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі та відповідати вимогам, встановленим статтею 285 ЦПК України.
Суддя І. А. Літвінова