Справа № 214/2480/24
Провадження № 2/643/3103/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Ісоєва К.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Маюрнікової В.Н., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ

Історія справи

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Дитина), з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.04.2024 справу передано на розгляд Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

01.07.2024 сторони направили суду спільну заяву про затвердження укладеної між ним мирової угоди від 28.07.2024.

У судовому засіданні 04.10.2024 позивач та відповідач, кожний окремо, просили суд затвердити мирову угоду.

Вирішуючи питання щодо можливості затвердження мирової угоди, суд керується таким.

Зміст мирової угоди

1. Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_1 , видане 18.01.2012 Московськім відділом державної реєстрації державних актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, за адресою проживання батька - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

2. Відповідно до статей 150, 151, 152, 153, 155, 157, 171 Сімейного кодексу України Батько та Матір зобов`язується: піклуватися про стан здоров`я дитини, піклуватись про фізичний, духовний та моральний розвиток, про одяг, їжу та інші необхідні речі для нормального розвитку дитини, брати участь у вихованні, забезпечити дитині достатній рівень освіти. ОСОБА_1 зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю ОСОБА_2 , матір в свою чергу зобов`язується: брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини.

3. Сторони визначили участь матері - ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 (далі - Дитина), ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши наступний порядок побачень з дитиною:

4. Спільний відпочинок Дитини: під час Різдвяних та Новорічних свят почергово з кожним із батьків - перебування за місцем проживання/перебування Батьків строком у один тиждень, без відриву Дитини від навчального процесу.

5. 3 моменту укладення даної Мирової угоди по парним рокам Дитина святкує Різдво (25 грудня) з Матір?ю, Новий рік (31 грудня) з Матір?ю, по не парним рокам Дитина святкує Різдво (25 грудня) з Батьком, Новий рік (31 грудня) з Батьком.

6. Матір - ОСОБА_2 має право, за попередньою домовленістю з Батьком - ОСОБА_1 , без присутності Батька зустрічатися та без перешкод спілкуватися з Дитиною два дні на тиждень без відриву дитини від навчального процесу (в залежності від днів неділі) без права забирати Дитину за місцем проживання Матері з ночівлею в інше місто, з дотриманням її режиму дня та вікових особливостей, а також має право на вихідні (субота, неділя) один раз на місяць забирати Дитину за місцем проживання Матері з ночівлею.

7. Матір - ОСОБА_2 , за бажанням дитини, під час канікул (літні, осінні, зимові, весняні) може забирати Дитину з місця проживання до місця проживання Матері на період канікул, але не більше ніж чотири рази на рік.

8. Матір - ОСОБА_2 в період літніх канікул (червень, липень, серпень) може забирати Дитину до свого місця проживання двічі по два тижні, але в сумі днів не більше ніж 30 (попередньо погодивши графік з ОСОБА_1 ).

9. Сторони встановлюють наступний порядок святкування дня народження Дитини ІНФОРМАЦІЯ_1): за бажанням дитини по парним рокам Дитина святкує з Матір`ю, по не парним рокам - з Батьком. Кожен з Батьків, в залежності від того де святкує дитина свій день народження, має право, за попереднім погодженням з іншою Стороною, приїжджати та спілкуватися з Дитиною з 12.00 год. до 21.00 год. з можливістю відвідування разом з дитиною розважальних закладів, кафе, тощо. У вихідні дні наступні після Дня народження по парним рокам, Мати має право приїжджати та проводити спільне дозвілля з Дитиною в вихідний день тижня з 09.00 до 21.00 год.

10. ОСОБА_1 , зобов`язується не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , у дні та години визначені цією мировою угодою.

11. Батько і Мати мають право безперешкодно в будь-який час, не порушуючи режиму дня Дитини, спілкуватися з ОСОБА_3 в телефонному режимі, та за допомогою відеозв?язку, соціальних мереж тощо.

12. Сторони спільно приймають рішення стосовно виховання, навчання, розвитку, лікування Дитини, узгоджують між собою усно або у письмовому вигляді навчальні та лікувальні заклади для дитини, спортивні та інші заклади для розвитку здібностей дитини.

13. Сторони зобов`язуються не чинити один одному перешкоди щодо спілкування, проживання, навчання та з інших питань участі у вихованні ОСОБА_3 , виховувати сина з повагою до Батька та до Матері, не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати Дитину один проти одного, якнайшвидше повідомляти один одному про будь-які інші обставини, що мають значення для своєчасного виконання цієї Угоди.

14. По досягненню неповнолітнім ОСОБА_3 чотирнадцятирічного віку його місце проживання визначається бажанням самої Дитини, або у судовому порядку.

15. У всіх питаннях, що не врегульовані умовами цього Договору, Сторони керуються законодавством України та інтересами дитини.

16. Сторони зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за цією Угодою.

17. У випадках, визначених цим договором Сторони зобов`язуються своєчасно надавати один одному оформлену у встановленому законодавством порядку згоду на тимчасовий виїзд з Дитиною за кордон з метою відпочинку або на оздоровлення.

18. Сторони зобов`язуються повідомляти один одного про будь-які обставини, що мають суттєве значення для належного виконання Сторонами своїх обов`язків за договором.

19. ОСОБА_1 відмовляється від заявлених вимог до ОСОБА_2 .

20. ОСОБА_1 підтверджує, що умови цієї укладеної мирової угоди його повністю задовольняють та відповідають його волі, та жодних претензій до ОСОБА_2 не має.

21. ОСОБА_2 підтверджує, що умови цієї укладеної мирової угоди її повністю задовольняють та відповідають її волі, та жодних претензій до ОСОБА_1 не має.

22. Ця Мирова угода вступає в силу з моменту її затвердження Московським районним судом міста Харкова та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цією Мировою угодою.

23. Сторони разом і кожен окремо розуміють, що ухвала Московського районного суду міста Харкова про затвердження цієї Мирової угоди, після набрання нею законної сили - є виконавчим документом згідно ч.2 ст. 208 ЦПК України, тобто у випадку порушення сторонами взятих на себе зобов`язань учасниками мирової угоди, вона може бути пред`явлена відповідною стороною до примусового виконання в порядку встановленому Законом України «Про виконавчепровадження».

24. У момент укладення даної мирової угоди сторони усвідомлюють значення своїх дій та їх правові наслідки і можуть керувати ними, розуміють свої права і взяті на себе зобов`язання за даною мировою угодою, сторони мають необхідний обсяг повноважень на укладання даної мирової угоди. При укладанні відсутній будь який обман, сторони діють добровільно.

25. В разі порушення однією із сторін умов цієї мирової угоди, інша сторона зобов`язується відшкодувати іншій стороні матеріальну та/або моральну шкоду.

26. Всі судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу, сторони несуть самостійно.

27. Ця Мирова угода складена українською мовою у трьох автентичних примірниках: по одному екземпляру для Позивача та Відповідача і один для Суду для приєднання до матеріалів справи.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє (ст. 207 ЦПК України).

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (ст. 208 ЦПК України).

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ст. 161 СК України, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Як убачається з висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 303/3102/19, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання (фізичну опіку та контроль) підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів тощо; (5) бажання дитини (постанова Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23)

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).

Приписами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові та окремій ухвалі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23), у справах про визначення місця проживання дитини судом в обов`язковому порядку має бути досліджений висновок органу опіки та піклування.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

У постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/3063/22 зазначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Вирішуючи питання щодо затвердження мирової угоди, суд має з`ясувати в тому числі, чи не суперечать умови мирової угоди вимогам закону та чи не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Затвердження мирової угоди вплине не тільки на права та обов`язки позивача і відповідача, а й безпосередньо вплине на права та інтереси їх Дитини, зокрема право Дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку (ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»); забезпечення розвитку Дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09); збереження стабільності в оточенні Дитини (постанова Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23); право Дитини на належні умови для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/3063/22).

В даній категорії справ обов`язковим є дослідження та оцінка судом письмового висновку органу опіки та піклування з питань визначення місця проживання Дитини (ст. 19 СК України; постанова та окрема ухвала Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23; постанова Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17).

Також, оскільки Дитина досягла віку 12 років, тобто віку, коли особи вже навчаються у школі та здатні сформулювати і висловлювати власні погляди, суд приходить до висновку щодо необхідності забезпечення права Дитини висловити свою думку та бажання з питань визначення його місця проживання.

Між тим орган опіки та піклування свій висновок з питань визначення місця проживання Дитини суду не надав. Думка Дитини судом не з`ясовувалась. Обставини, які мають істотне значення для вирішення даної справи, судом не встановлювались.

Також суд звертає увагу, що в мировій угоді сторони істотно вийшли за межі предмета спору.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦПК України у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Таким чином, вихід за межі предмета спору в мировій угоді можливий виключно за умови, що це не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Крім того, як вбачається з положень ст. 2 ЦПК України, такий вихід за межі предмета спору має бути обумовлений необхідністю виконання завдань цивільного судочинства.

Ураховуючи вищенаведене, суд на даній стадії розгляду справи позбавлений можливості встановити, що затвердження мирової угоди відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів Дитини та здатне забезпечити виконання завдань цивільного судочинства, а саме забезпечити справедливий розгляд даної справи.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для затвердження мирової угоди.

Керуючись ст. 2, 207, 258-261, 353-354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Відмовити у затвердженні мирової угоди від 28 липня 2024 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Продовжити судовий розгляд справи.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Д.А. Крівцов