ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1330/24 Номер провадження 22-ц/814/2873/24Головуючий у 1-й інстанції Вірченко В.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Чумак О.В.,

секретар Чемерис А.К.

за участю: адвоката Акрітова П.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2024 року у справі за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «»Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «»Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 01 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2712650, за яким відповідачу були надані кошти у розмірі 20 000 грн на споживчі потреби, з встановленим строком користування до 01 липня 2021 року.

13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір факторингу № 07Т, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника ОСОБА_1 за договором № 2712650 від 01 червня 2021 року.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т, позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 92 860 грн 00 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп. - сума заборгованості по тілу кредиту; 69 860 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками; 3 000 грн - сума заборгованості за комісійними винагородами, яка нараховується одноразово.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2712650 в сумі 92 860 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2021 року № 2712650 в розмірі 92 860 грн., судові витрати в розмірі 2 422 грн. 40 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його до апеляційного суду. Посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2021 року №2712650 в розмірі 33 200 грн. та судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертає увагу суду, на те, що районний суд дійшов помилкового висновку, щодо можливості стягнення з відповідача суми нарахованих відсотків після закінчення строку дії договору.

Вказує, що згідно ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У доводах апеляційної скарги відповідач посилається на правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04.червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц.

Отже відповідач вважає, що позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Проте, пред`являючи позов позивач, крім заборгованості за основною сумою боргу, просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом, які, відповідно до розрахунку заборгованості, нараховані за межами строку дії кредитного договору.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Місцевим судом встановлено, що згідно умов договору про споживчий кредит №2712650 від 01 червня 2021 року, укладеного між TOB «Мілоан» та ОСОБА_1 банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 20 000 грн строком до 01 липня 2021 року, комісія за надання кредиту - 3 000 грн., яка нараховується одноразово за ставкою 15 відсотків від суми кредиту за договором, проценти за користування кредитом - 10 200 грн, нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 договору).

Відповідно до п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитом після завершення строку кредитування, таке збільшення відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Згідно з п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця.

Відповідно до п. 4.3. договору кредитодавець на свій розсуд може не застосовувати жодного виду відповідальності, передбаченого п.п. 4.1, 4.2 цього договору, застосувати один з них або всі одночасно. Вимога(и) кредитодавця про сплату вказаних процентів та/або пені позичальником вважається здійсненою(ими), якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо) (а.с. 23-26, 27-28).

Отримання кредитних коштів підтверджено платіжним дорученням від 02 червня 2021 року № 47771218 (а.с. 30).

13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір факторингу № 07Т, акт-приймання передачі реєстру прав вимоги від 13 вересня 2021 року до договору факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т. відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 2712650, що підтверджується витягом з додатку до договору факторингу 13 вересня'2021 року № 07Т (а.с. 13, 44 - 46, 50).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2712650 за період з 13 вересня 2021 року по 20 лютого 2024 року, сума заборгованості позичальника перед банком становить 92 860 грн 00 коп., з яких: з яких: 20 000 грн 00 коп. - сума заборгованості по тілу кредиту; 69 860 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками; 3 000 грн - сума заборгованості за комісійною винагородою (а.с. 14).

Згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення 02 червня 2021 року ТОВ «Мілоан» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 20 000 грн та нарахувало комісію за оформлення кредиту в розмірі 3 000 грн. З 03 червня 2021 року по 01 липня 2021 року нараховані проценти згідно з п. 1.5.2 договору в розмірі 340 грн за кожен день користування кредитом на загальну суму - 9 860 грн (29 днів х 340 грн). З 02 липня 2021 року по 30 серпня 2021 року, як це передбачено п. 4.2 договору, нараховані відсотки з п. 1.6 договору в розмірі 1 000 грн за кожен день користування кредитом на загальну суму - 60 000 грн (60 днів х 1 000) (а.с. 10-11).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено, що відповідач отримав від ТОВ «Мілоан» кредитні кошти, які зобов`язався повертати в строки та розмірах, визначених в кредитному договорі від 01 червня 2021 року, але свій обов`язок належним чином не виконував, внаслідок чого має заборгованість перед банком, який право грошової вимоги за кредитним договором № 2712650 передав ТОВ «Діджи Фінанс», уклавши з останнім договір факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд безпідставно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача відсотки за користування кредитом, які, відповідно до розрахунку заборгованості, нараховані за межами строку дії кредитного договору колегія суддів вважає безпідставними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторонами погоджено умови кредитного договору, якими передбачен, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитом після завершення строку кредитування, таке збільшення відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитором за кредитом (тілом кредиту).

Місцевим судом встановлено, та це не заперечувалось сторонами, що позичальник після завершення визначеного строку кредитування продовжив користуватися кредитними коштами, а отже фактично відбулась пролонгація строку кредитування, відповідно до п. 2.3.1.2 договору.

При цьому, зазначеним пунктом договору встановлено, що якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору.

Пунктом 1.6 визначено, що стандартна (базова) ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Звертаючись з позовом, позивач просив суд стягнути на свою користь як тіло кредиту та нараховані відсотки за визначений строк користування кредитом, тобто за період з 03.06.2021 по 01.07.2021 року включно, так і відсотки, нараховані, відповідно до п. 1.6 Договору за 60 днів строку пролонгації договору з 02.07.2021 по 30.08.2021 року.

З наведеного слідує, що твердження апелянта про те, що за період з 02.07.2021 року позичальник неправомірно нараховував проценти після закінчення строку дії договору є безпідставними.

Вказуючи на невідповідність висновків суду першої інстанції, відповідач у доводах апеляційної скарги, обставин, встановлених місцевим судом, не спростував та належних та допустимих доказів на обґрунтування власної позиції не надав.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.367,374 ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : О.Ю. Кузнєцова

О.В. Чумак