ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року

м.Черкаси

Справа № 711/4772/22
Провадження № 22-ц/821/1056/24
категорія: 301010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л.І.,

суддів: Карпенко О.В., Новікова О.М.,

секретаря - Ярошенка Б.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заїки Володимира Григоровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обґрунтування позову зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу на підставі договору дарування номер 1773 від 13.08.2020.

Указана квартира була придбана позивачем 12.12.2018.

З 27.12.2018 по теперішній час позивач зареєстрований у вказаній квартирі. Особистий рахунок оформлений на його ім`я. По теперішній час він користується субсидією по сплаті за комунальні послуги.

13.08.2020 позивач, сподіваючись на обіцяні відповідачем ОСОБА_2 , яка являється його рідною донькою, ремонт в квартирі, його довічне проживання в ній, догляд та довічне утримання з боку відповідача ОСОБА_2 , передав цю квартиру їй у власність.

З січня 2021 року закінчився ремонт в спірній квартирі, позивач та відповідач з сином оселилися в ній.

Відразу після вселення в спірну квартиру відповідач змінила своє ставлення до позивача. Вона та онук почали ображати позивача, припинили надавати допомогу та утримання.

Відповідач ОСОБА_2 в кінці лютого 2021 року виштовхала позивача за двері спірної квартири, тому він вимушений був повернутися в квартиру АДРЕСА_2 , де мешкають його колишня дружина з молодшою донькою, які фактично прихистили його.

На теперішній час позивач фактично безхатько, вимушений жити в жахливих житлових, побутових та морально-етичних умовах в квартирі АДРЕСА_2 .

Вказує, що він є людиною похилого віку, має статус «Дитина війни», за станом здоров`я потребує стороннього догляду й лікування.

Крім того, спірна квартира є єдиним його житлом, в яке він правомірно заселився як в січні 2021 року, так і 12.07.2022, як колишній член сім`ї власника квартири. Іншого житла він не має, постійно проживає й зареєстрований у цій квартирі з 27.12.2018.

Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг він ніс до березня 2021 року та по теперішній час відповідач сплачує комунальні послуги, користуючись субсидією, яка оформлена на ім`я позивача.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просив суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2022 року справу передано до Соснівського районного суду м. Черкаси для розгляду за територіальною підсудністю.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2022 року справу прийнято до провадження Соснівського районного суду м. Черкаси та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2024 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що суд, дотримуючись балансу захисту права власності відповідача на квартиру та права користування цим житлом позивачем, який є членом сім`ї власника житла та який тривалий час проживав та був зареєстрований у спірному житлі, іншого житла не має, беручи до уваги, що відповідач перешкоджає вселенню позивача, який не може самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у приміщенні, яке вважає своїм житлом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення позивача.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач втратив право користування спірною квартирою, відповідач не зверталась до суду про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою, зняття позивача з місця реєстрації під час розгляду цієї справи не позбавляє його права користування спірним майном як члена сім`ї відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Заїка В.Г., посилаючись на те, що суд ухвалюючи рішення не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах срави доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, просив суд скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2024 року та ухвали нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник отримала в дарунок від батька - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка була в жахливому стані.

Вказує, що позивач наполягав на тому, щоб вона подарувала свою частку в квартирі АДРЕСА_2 на користь меншої сестри ОСОБА_3 , а також щоб її син - ОСОБА_4 та колишній чоловік ОСОБА_5 також відмовились від свої часток на користь ОСОБА_6 в даній квартирі.

Зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 вона в дарунок отримала другий раз, перший раз отримала в березні 2019 року, яка була повернута позивачу згідно договору дарування.

Протягом трьох років позивач намагається в судовому порядку скасувати договір дарування на квартиру, вказує, що на даний час вона є власником даної квартири.

Також зазначає, що вона виконала всі домовленості і 25.10.2023 вона та її син подарували свої частки позивачу - ОСОБА_1 та сестрі ОСОБА_3 згідно договорів дарування.

На даний час у позивача на праві приватної власності є частка в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 і твердження про те, що він є безхатьком є неправдою.

Крім того, позивач проживає зі своєю цивільною дружиною по АДРЕСА_3 , а твердження позивача, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 - не правдиві.

Вказує, що позивач не є членом сім`ї, не є власником квартири, не сплачує комунальні платежі, не проживає у спірній квартирі і не зареєстрований в ній та вважає, що позивач не має права на вселення в дану квартиру. Всі рахунки за квартиру оформлені на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу

03 червня 2024 року до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2024 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спірна квартира за адресою: АДРЕСА_5 , належить ОСОБА_2 , яка є донькою позивача ОСОБА_1

Квартирі АДРЕСА_4 подарована позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 13.08.2020.

Станом на подання позову - 26.09.2022 ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до постанови Черкаського апеляційного суду від 19.04.2022 у справі № 711/2137/21 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , яким відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 13.08.2020, залишено без змін (т. 1 а.с. 32-34).

Судом досліджені платіжні документи про сплату комунальних послуг (а.с.83-177, том № 1).

Згідно довідки № 04-02/1746 від 13.01.2023, станом на звернення з запитом за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрована одна особа (т. 1 а.с. 178).

Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 17.02.2005 об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_6 , належить співвласникам: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Як вбачається з договору дарування частини квартири від 25.10.2023 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 16/125 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Згідно договору дарування частини квартири від 25.10.2023 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 16/125 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Відповідно до листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» № 1434/3767-01-10 від 22.02.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , з 27.12.2018 по 13.01.2023.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначав, що ним була придбана квартира, яка в подальшому була згідно договору дарування подарова його доньці - відповідачу у справі та він не втратив право користування спірним житлом як колишній член сім`ї власника житла, є особою похилого віку, іншого житла не має, постійно проживає й зареєстрований у спірній квартирі з 27.12.2018 та має право на користування даною квартирою, однак відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи вищенаведені норми права, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідним батьком відповідача ОСОБА_2 та постійно проживав у спірній квартирі та був зареєстрований у ній з 2018 року, тобто набув права користування нею, іншого житла немає та враховуючи, що відповідач перешкоджає вселенню позивача, який не може самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у квартирі, яку вважає своїм житлом, колегія суддів погоджується із висновкам суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки у позивача виникло право користування житловим приміщенням ще до моменту переходу права власності на нього до відповідача і таке право позивач не втратив.

Також вірними є висновки суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач втартив право користування спірною квартирю. Відповідач не зверталась до суду про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартироб, зняття позивача з місця реєстрації під час розгляду справи не позбавило його права користування спірний майном як члена сім`ї відповідача.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що позивач не є членом сім`ї є безпідставиними, оскільки член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.

Стаття 64 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР) до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

В спірних правовідносинах позивач є рідним батьком відповідача, отже є членої її сім`ї.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що на даний час у позивача на праві приватної власності є частка в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 і твердження про те, що він є безхатьком є неправдою, не варті уваги, оскільки власником 16/125 часток у квартирі АДРЕСА_2 позивач став під час розгляду справи 25.10.2023, тобто до звернення до суду із даним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої та апеляційної інстанції та додаткового аналізу не потребують, суттєвими не являються і не дають підстави для скасування законного і обгрнутованого рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заїки Володимира Григоровича - залишити без задоволення

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено11 липня 2024 року

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О.В. Карпенко

О.М. Новіков