ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6315/24 Справа № 201/531/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справі Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , старший державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостінова Олена Валентинівна, на протиправні дії державного виконавця, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Заінтересованими особами визначила ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостінову О.В.

Скаргу мотивувала тим, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року у справі №201/531/19 позов ОСОБА_2 задоволено: усунено перешкоди ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_2 з малолітньою дитиною до житлового будинку АДРЕСА_1 і зобов`язано її передати ОСОБА_2 ключі від дверей цього житлового будинку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року її апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року її касаційну скаргу залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного в суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року залишено без змін.

Вказувала, що Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист. Рішення суду було виконано, за результатами якого складено акт державного виконавця від 30 серпня 2023 року та закрито виконавче провадження ВП №71867572, про що винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 19 жовтня 2023 року.

Посилаючись на те, що після фактичного виконання рішення державним виконавцем Соборного ВДВС у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостіною О.В. було винесено постанову та відновлено виконавче провадження на підставі заяви представника стягувача, в якій зазначено, що вона фактично не дає повноцінно користуватись житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 , кімнати та вбиральні зачинені, що не відповідає дійсності, оскільки рішення суду виконане, тому просила суд визнати неправомірними дії та скасувати постанову старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостіної О.В. від 28 грудня 2023 року по відновлення виконавчого провадження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для винесення оскаржуваної постанови була єдина заява представника стягувача про наявність перешкод у вселенні. Держаним виконавцем не було встановлено обставин перешкоджання боржником у проживанні стягувача. Судом не з`ясовані дійсні обставини справи.

12 липня 2024 року державний виконавець Соборного ВДВС у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостіна О.В. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що діяла виключно в рамках закону, жодних прав боржниці вона не порушувала.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Отже за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , 16 січня 2019 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення і зобов`язання передати ключі від будинку та витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року у справі № 201/531/19 позов ОСОБА_2 задоволено: усунено перешкоди ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 до житлового будинку АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від дверей цього житлового будинку. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного в суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року залишено без змін.

Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 08 травня 2023 року було видано виконавчий лист №201/531/19.

Постановою державного виконавця Соборного ВДВС у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савостіною О.В. від 23 травня 2023 року відкрито виконавче провадження.

В результаті примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, державним виконавцем були вчинені виконавчі дії, направлені на виконання резолютивної частини виконавчого листа, а саме, усунення перешкод ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , з боку ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 про вселення ОСОБА_2 з малолітньою дитиною до цього будинку АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від дверей цього житлового будинку.

30 серпня 2023 року в присутності понятих та сторін виконавчого провадження, державним виконавцем відділу були здійснені виконавчі дії, направлені на усунення перешкод ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , з боку ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 вселено до цього будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 передано ключі від вхідних дверей житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Державним виконавцем попереджено ОСОБА_1 про недопустимість в подальшому чинити перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , про що було складено відповідний акт.

У зв`язку з тим, що боржником рішення суду не було виконано в добровільному порядку, керуючись ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_1 було стягнуто виконавчий збір в розмірі 13 400 грн.

19 жовтня 2023 року, керуючись вимогами п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», по виконавчому провадженню №71867572 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копії постанов направлені сторонам виконавчого провадження, виконавчий лист до суду.

21 грудня 2023 року на адресу відділу надійшла заява представника стягувача про відновлення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перешкоджає проживанню ОСОБА_2 та її малолітньому сину ОСОБА_3 , а саме: всі житлові кімнати зачинені на замки, у зв`язку з чим жодною із кімнат неможливо використовувати для розміщення спального місця для ОСОБА_2 та дітей. ОСОБА_2 та її малолітні діти не мали можливості користуватись вбиральнею, оскільки така знаходиться у дворі за житловим будинком і зачинена на ключ.

Оскаржуваною постановою від 28 грудня 2023 року було відновлено виконавче провадження.

Відновлення виконавчого провадження було зумовлено тим, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житлом, кімната та вбиральня зачинені.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, дослідивши матеріали виконавчого провадження та докази, надані сторонами, виходив з того, що державний виконавець ОСОБА_5 своїми діями не порушила права заявника, тому її дії, постанова про відновлення виконавчого провадження є законною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Положеннями ст.129-1 Конституції України, ч.1 ст.18 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

За ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені такі заходи примусового виконання рішень: 1)звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2)звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3)вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4)заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;5)інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

У виконавчому провадженні безумовно має застосовуватися принцип «розумної обачності» (див.постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі №203/798/20 (провадження №61-10047св22)).

Згідно до частини 1-4 ст.67 закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист, було виконано.

Втім, після його фактичного виконання, ОСОБА_6 продовжила чинити ОСОБА_2 та її малолітньому сину перешкоди у проживанні та повноцінному користуванні будинком, доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.

Згідно ч.6 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження (саме таким правом скористалася ОСОБА_2 ). У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником ( ОСОБА_1 є боржником). Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку. Таким чином, колегія суддів не встановила порушень з боку державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду про вселення ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 є чинним та дії скаржниці ОСОБА_1 не повинні порушувати їх прав на проживання, оскільки кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року ). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 ллистпоада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року ).

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Фактично скарга свідчить лише про те, що ОСОБА_1 не має наміру дотримуватися прав стягувача, які були захищені судом.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а ухвала суду без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Барильська А.П.

Макаров М.О.