ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23562/23

Провадження № 22-ц/4820/1168/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» Вонсович О. А.,

представника позивачки ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання відсутнім права вимоги у кредитора.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись до суду із вказаним позовом зазначало, що відповідно до укладеного 04 вересня 2012 року договору ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300 грн, який в подальшому збільшувався. Відповідачка у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 липня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 179953,58 грн, з яких: 144664,06 грн - заборгованість за кредитом, 35289,52 грн - заборгованість за процентами.

Зазначену заборгованість Банк просив стягнути з відповідачки.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначала, що вона отримала в АТ КБ «ПриватБанк» платіжну картку НОМЕР_1 . Зазначена картка постійно була у її користуванні та не вибувала з її володіння. 21 серпня 2022 року о 17 год 42 хв. невстановлена особа представилась працівникам ПрАТ «Київстар» власником номера телефону НОМЕР_2 , та шляхом отримання SІМ-картки, змінила пароль доступу до Приват24 та Пін-код платіжної картки НОМЕР_1 . У подальшому невстановлена особа здійснила зняття грошових коштів з її платіжної картки у сумі 149668 грн. 22 серпня 2022 року вона звернулася з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до ХРУП ГУ НП в Хмельницькій області. Відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 0001941 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України. Після втрати доступу до застосунку Приват24 та отримання інформації щодо списання коштів з карткового рахунку вона неодноразово зверталася до Банку з повідомленнями про списання коштів з її карткового рахунку невідомими особами. Вважає, що таке списання стало можливим виключно в результаті незабезпечення АТ КБ «ПриватБанк» безпеки даних клієнта. На її звернення від 06 жовтня 2022 року та 03 березня 2023 про списання заборгованості отримала відмову.

Тому ОСОБА_2 просила визнати відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» права вимоги за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.09.2012 у розмірі 179953,58 грн станом на 17.07.2023.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2024 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом і об`єднано в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 295,71 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 04.09.2012 і 4,44 грн судових витрат. В задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково. Визнано відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» права вимагати до ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 04.09.2012 у сумі 179657,87 грн станом на 17.07.2023. В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Повернуто ОСОБА_2 помилково сплачений судовий збір в сумі 1799,60 грн.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові Банку, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині і в частині частково задоволених вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі та відмову в зустрічному позові. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 повідомила стороннім особам ПІН-код своєї картки, що дало змогу зайти у її Приват24 та змінити пароль, логін і зняти кошти. За розголошення такої інформації відповідальність несе клієнт. Наявність кримінального провадження не може бути підставою для звільнення боржника від обов`язку належно виконати зобов`язання.

Рішення суду в частині задоволення первісного позову не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду представник Банку апеляційну скаргу підтримала. Представник ОСОБА_2 її не визнав.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що 04.09.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300 грн, який в подальшому був збільшений до 150000 грн. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви. Строк дії картки НОМЕР_1 , виданої ОСОБА_2 , до березня 2024 року.

Відповідно до виписки по рахунку за період з 04.09.2012 по 19.07.2023 позичальниця користувалася кредитними коштами та погашала кредитну заборгованість.

За розрахунком Банку станом на 17.07.2023 за договором виникла заборгованість у розмірі 179953,58 грн, з яких: 144664,06 грн - заборгованість за кредитом, 35289,52 грн - заборгованість за процентами.

21.08.2022 о 17 год 42 хв невідомі особи своїми шахрайськими діями заволоділи доступом до додатку «Приват24» та заволоділи грошовими коштами з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_2 , у сумі 149668 грн.

За фактом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 зверталася до АТ КБ «ПриватБанк», проте у списанні заборгованості було відмовлено, оскільки зняття і переказ коштів було можливим лише з використанням її фінансового телефону та іншої особистої інформації.

Відповідно до витягу з ЄРДР 22.08.2022 внесені відомості про кримінальне правопорушення за № 0001941 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України, оскільки 21.08.2024 близько 17 год 42 хв. невстановлена особа, представившись співробітником ТК «Київстар» шляхом обману заволоділа грошовими коштами з картки «ПриватБанку» на загальну суму 149668 грн, що належали громадянці ОСОБА_2 .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову в первісному позові суд мотивував тим, що не встановлено обставини, які безспірно доводять, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, розголошенню, незаконному використанню логіну та ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 207 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК).

На підставі частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною 22 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що Національний банк України визначає порядок здійснення емісії та використання електронних платіжних засобів, обмеження щодо здійснення емісії та використання електронних платіжних засобів, у тому числі в платіжних системах.

Відповідно до пунктів 143., 146. розділу VIІ. «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164, надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника; власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, відповідальність емітента платіжного засобу презюмується, якщо не доведено протилежне.

Саме на емітента платіжного засобу законодавством покладений обов`язок доведення факту порушення користувачем вимог нормативних актів, внаслідок якого ініційовано платіжну операцію, яку користувач не санкціонував та/або не здійснював.

Власник рахунку не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених норм права і встановлених обставин суд обґрунтовано прийшов до висновку, що Банк не надав належних і допустимих доказів сприяння ОСОБА_2 втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальниця своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Банк не довів того, що ОСОБА_2 сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Факт звернення до Банку щодо незаконної транзакції та звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених шахрайських дій свідчать про те, що у ОСОБА_2 була дійсно відсутня воля на вчинення банківських операцій 21.08.2022.

Апеляційний суд приймає до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно Банку. Доводи та підстави первісного позову не були належним обґрунтуванні.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц зазначено: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

З урахуванням наведеного вище апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Рішення суду в частині відмови в позові Банку про стягнення заборгованості потрібно залишити без змін.

Разом з тим, при вирішенні зустрічного позову суд припустився помилки.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, у якій зазначено: «Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.».

Отже, при зверненні Банку з позовом про стягнення заборгованості за договором звернення позичальниці із зустрічним позовом про визнання відсутнім у кредитора права вимоги до неї не є ефективним способом захисту.

Заперечуючи проти позову Банку, ОСОБА_2 доводить відсутність боргу, підстав для його нарахування. Вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Обрання позивачем за зустрічним позовом неефективного способу захисту є підставою для відмови в позові.

Тому частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

На підставі частини 6 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати Банку по платі судового збору за подання апеляційної скарги (оскарження рішення суду за наслідками розгляду зустрічного позову) у сумі 1610,40 грн підлягають компенсації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання відсутнім права вимоги у кредитора відмовити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 року в частині відмови в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Витрати по платі судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1610,40 грн (одна тисяча шістсот десять грн 40 коп.) компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2024 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта