Справа № 541/3894/23
Номер провадження 2/541/121/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 липня 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Шатілової Л.Г.,

за участі секретаря судового засідання Гуриної В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Тимохіної Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Миргород в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2023 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 13 липня 2011 року між ним (Позикодавцем) та ОСОБА_2 (Позичальником) (далі - Відповідач 1) укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В., зареєстрований у реєстрі за № 1038 від 13 липня 2011 року.

У встановлений договором строк ОСОБА_2 позичені кошти не повернув, в зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду з цим позовом. Договір позики укладено в інтересах сім`ї, тому до справи у якості співвідповідача залучена дружина Позичальника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (далі Відповідач - 2).

Позивач зазначає, що у відповідності до укладеного договору позики від 13 липня 2011 року - Позикодавець передав у власність Позичальникові строком до 01 серпня 2012 року, а Позичальник прийняв від нього у власність строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року грошові кошти в розмірі 48 800 (сорок вісім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, які, виходячи із встановленого сторонами курсу 1 USD = 8,00 гривень, є еквівалентом 6 100 (шести тисяч сто) доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві до першого серпня дві тисячі дванадцятого року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 1 договору позики від 13.07.2011 р.).

У відповідності до пункту 2 укладеного договору позики - Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктом 5 укладеного договору позики - у разі якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми.

На підставі пункту 7 укладеного договору позики - у разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, Позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно з пунктом 9 укладеного договору позики - сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання Позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) Позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням Позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

У пункті 10 укладеного договору позики - сторони домовилися, що у разі відмови позичальника від одержання вищевказаної заяви, підтвердженої відміткою особи, що її доставляє, Позичальник вважатиметься таким, що повідомлений про його зміст.

На підставі пункту 11 укладеного договору позики - договір вважається укладеним з моменту передачі Позикодавцем грошей Позичальнику.

У пункті 12 укладеного договору позики встановлено що - дружина Позикодавця згодна з укладанням цього договору, це підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В. 13 липня 2011 року, зареєстровано у реєстрі за № 1037.

У пункті 15 укладеного договору позики встановлено що - Позичальник стверджує, що гроші позичаються ним для потреб сім`ї.

У пункті 18 укладеного договору позики засвідчено що - у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Договір позики від 13 липня 2011 року складено у двох примірниках, один з яких викладений на спеціальному нотаріальному бланку, призначеному для Позикодавця, а інший - для зберігання у справах приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Р.В. (пункт 19 договору позики від 13.07.2011р.).

На виконання пункту 11 укладеного договору позики - ОСОБА_2 (Позичальник, Відповідач 1) 13 липня 2011 року склав власноручно та видав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі сорок вісім тисяч 800 гривень згідно договору позики.

Як зазначалося вище, отримані у позику грошові кошти ОСОБА_2 позивачу не повернув до теперішнього часу, внаслідок чого виникла необхідність звернутися до суду з цим позовом та вимагати стягнення боргу у судовому порядку.

Позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 13 липня 2011 року в сумі 48 800 гривень та штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язання щодо повернення договору позики, що включають в себе: 36 419 гривень 67 коп. - інфляційних втрат та 4 394 гривні 33 коп. - 3% річних від простроченої заборгованості.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2023 року відкрито провадження по справі за вищевказаним позовом та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Іванко Л.С. № 92 від 15.11.2023 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи в зв`язку із звільненням судді ОСОБА_4 із займаної посади згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 14.11.2023 .

Автоматизованою системою документообігу суду справа передана на розгляд судді Шатілової Л.Г. для продовження розгляду даної цивільної справи.

10.01.2024 рок відповідачі надали на адресу суду заяву в якій просила розгляд справи здійснювати за їх відсутності, стверджували, що позичені грошові кошти повернуті ОСОБА_1 готівкою в м. Миргороді 29 липня 2012 року. З поверненням коштів він, ОСОБА_2 , попросив, щоб ОСОБА_1 передав йому примірник свого договору, однак останній одержавши в руки гроші, примірник свого договору йому не віддав, розписку про отримання суми позики написати відмовився та зажадав, щоб він виплатив йому проценти. Так як за договором сторони домовлялися про повернення суми грошових коштів без нарахування процентів, він відмовив йому у цьому і запропонував звернутися до нотаріуса чи в суд. На цьому вважав їхні з позивачем боргові відносини припиненими. Починаючи з 29 липня 2012 року та після 1 серпня 2012 року з жодними вимогами про повернення боргу і процентів ОСОБА_1 до нього не звертався. За їхнім договором йому було відомо про строк повернення коштів - це 1 серпня 2012 року. Якби він їх не повернув своєчасно, то ОСОБА_1 мав право звернутися в суд не пізніше 1 серпня 2015 року, чого він не зробив. Тому відповідачі просять застосувати до спірних правовідносин строки позивної давності.

Відповідачі зазначають, що маючи на руках примірник договору позики, як їм було роз`яснено нотаріусом, позивач знав, що кошти йому мали бути повернуті не пізніше 1 серпня 2012 року. Якщо такі кошти, як він стверджує у позиві, йому не були повернуті, то він мав право звернутися в суд не пізніше 1 серпня 2015 року, у тому числі і щодо повернення процентів, про виплату яких вони не домовлялися.

Отже, право позивача не підлягає захисту за безпідставністю та в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові.

Про поновлення строку позивної давності, як пропущеного з поважної причини, ОСОБА_1 не заявляв, доказів про наявність поважних причин щодо несвоєчасного звернення в суд з позивом не надав. Просили суд відмовити у заявленому до них позові повністю (а.с.51-53).

20.05.2024 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на його користь заборгованість за договором позики від 13 липня 2011 року в сумі 36800 гривень; штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань щодо повернення договору позики, що включають в себе 27542 грн. 80 коп. інфляційні витрати та 3313,76 грн 3% річних від простроченої заборгованості.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, суду пояснив, що ОСОБА_2 позичив у нього 6100 доларів США для купівлі машини. Коли його не було в місті, ОСОБА_2 забрав машину з гаража. Гроші віддав спочатку п`ятсот доларів, потім одну тисячу доларів, більше нічого не повернув.

Представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на п.9 Договору позики вважала що позовна давність не пропущена. В судовому засіданні 08.07.2024 уточнену позовну заяву підтримала, просила її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позов не визнали , просили відмовити у ньому та застосувати позовну давність.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існують позикові відносини, які підтверджуються наявним у позивача оригіналом договору позики від 13 липня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В., який зареєстровано у реєстрі за № 1038 від 13 липня 2011 року, копією розписки відповідача ОСОБА_2 від 13 липня 2011 року, копією нотаріально посвідченої заяви відповідача ОСОБА_3 від 13 липня 2011 року про надання згоди ОСОБА_2 на укладення договору позики в сумі 48 800 гривень в інтересах сім`ї (а. с. 14, 15, 16, 56).

У відповідності до укладеного договору позики від 13 липня 2011 року - ОСОБА_1 (Позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (Позичальникові) строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року, а Позичальник прийняв від нього у власність строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року грошові кошти в розмірі 48 800 (сорок вісім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, які, виходячи із встановленого сторонами курсу 1 USD = 8.00 гривень, є еквівалентом 6 100 (шести тисяч сто) доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві до першого серпня дві тисячі дванадцятого року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 1 договору позики від 13.07.2011р.).

Зміст договору позики, а також ст.ст. 1046-1052 ЦК України сторонам за цим договором нотаріусом роз`яснено, за їх твердженням зміст договору та вказаних статей їм зрозумілий (пункт 17 договору позики від 13.07.2011р.).

Договір позики від 13 липня 2011 року складено у двох примірниках, один з яких викладений на спеціальному нотаріальному бланку, призначеному для Позикодавця, а інший - для зберігання у справах приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Р.В. (пункт 19 договору позики від 13.07.2011 р.).

На виконання пункту 11 укладеного договору позики - ОСОБА_2 13 липня 2011 року склав власноручно та видав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 48 800,00 гривень.

З дослідженої розписки від 13 липня 2011 року, суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 48 800,00 гривень згідно договору позики. (а.с. 15).

Договір позики від 13 липня 2011 року був укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_3 , про що чітко зазначено у пункті 12 укладеного договору позики. Пунктом 15 цього ж договору зазначено що гроші Позичальник позичив в інтересах сім`ї.

Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя, наявні підстави для солідарного стягнення з Відповідача 1 та Відповідача 2 заборгованості за договором позики. Борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 641/9402/13-ц. що обов`язкова для врахування судом, відповідно до приписів ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає. що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс 19).

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Тобто, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Отже, у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник обов`язок солідарного повернення коштів за договором позики від 13 липня 2011 року.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал договору позики від 13 липня 2011 року та оригінал розписки про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 48800,00 грн.

Відповідно до п. 6 договору позики від 13 липня 2011 року після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу примірника договору позики від 13 липня 2011 року в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачами по договору позики від 13 липня 2011 року.

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідачі повністю чи частково виконали свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернули повністю або частково кошти саме за цим договором позики.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачі не виконали зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язані повернути позивачу, з врахуванням уточнених позовних вимог, борг в сумі 36800,00 гривень.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Такі ж умови встановлені в укладеному між Позивачем та Відповідачем 1 договорі позики від 13 липня 2011 року, що викладені у 5-му пункті договору.

У постанові ВСУ від 26 квітня 2017 року по справі № 3-1522гс 16 (№ 918/329/16) зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць (за кожен день такого прострочення) з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог ст. 625 ЦК України зобов`язані сплатити позивачу борг в сумі 36800,00 гривень з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання.

Розрахунок інфляційних збитків та трьох відсотків річних розраховано позивачем з 01 серпня 2012 року, відповідно до пункту 1 укладеного 13 липня 2011 року договору позики - до 01 серпня 2015 року, згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, згідно якої до вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Суд погоджується з розрахунками наведеними позивачем і вважає їх правильними та такими що відповідають закону. Таким чином, розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача становить 27452,80 гривень, а розмір 3 процентів річних становить 3313,76 гривень за період з 01 серпня 2012 року до 01 серпня 2015 року включно.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно до частини 4 статті 267 ЦПК України сплив позивної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позивної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права.

Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс 19).

Маючи на руках примірник договору позики від 13 липня 2011 року, який сторонам було роз`яснено нотаріусом, позивач знав, що позичені кошти йому мали були бути повернуті не пізніше 1 серпня 2012 року. Якщо такі кошти, як він стверджує у позиві, йому не були повернуті, то він мав право звернутися в суд не пізніше 1 серпня 2015 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справі «Золотас проти Греції» від 29 січня 2013 року).

Отже, право позивача не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Про поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважної причини, ОСОБА_1 не заявляв, доказів про наявність поважних причин щодо несвоєчасного звернення в суд з позовом не надав.

Як вбачається зі змісту договору позики від 13 липня 2011 року (п. 1) суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник ( ОСОБА_2 ) зобов`язувався повернути позикодавцеві ( ОСОБА_1 ) до 01 серпня 2012 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Сторона відповідача наполягала на застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1 закінчився 01 серпня 2015 року. Позивач звернувся до суду 08 листопада 2023 року, тобто з пропуском строків позовної давності.

Суд відхиляє твердження представника позивача про те, що строк позовної давності пропущений не був з посиланням на пункт 9 договору позики в якому зазначено, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування ( у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальнику у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат», і дане нагадування було надіслано на адресу відповідачів 06.11.2023 року, до суду позивач звернувся 08.11.2023 року , тобто, в межах строку позовної давності. Виходячи із змісту п.8 та п.9 договору, письмове нагадування позичальнику направляється в разі звернення позикодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості за договором позики. При зверненні до суду направлення позичальнику письмового нагадування про прострочення виконання зобов`язання за договором позики не передбачено.

Зважаючи на викладене, клопотання відповідачів про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності підлягає до задоволення і з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

В зв`язку з відмовою позивачеві у задоволенні позову, судові витрати на його користь з відповідачів не стягуються.

Керуючись ст.ст. 253; 261, 611, 625, 1050; 1049; 1048; ЦК України, ст.ст. 2, 10; 11; 12, 60; 62; 64; 77; 78; 88; 141, 208; 214; 215; 218, 247, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача: адвокат Тимохіна Людмила Сергіївна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 22 лютого 2007 року № 509, адреса м.Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 66.

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

ОСОБА_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлений 10.07.2024.

Суддя: Л. Г. Шатілова