ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2424/23 Номер провадження 22-ц/814/1357/24Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Панченка О.О.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження в м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 жовтня 2023 року, постановлене суддею Андрієць Д.Д.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину в сумі 26997,42 грн.

В обґрунтування вимог зазначила, що вона та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 2500 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону.

Вказала, що їх син страждає на атопічний дерматит, що потребує постійного тривалого лікування. Загальні витрати на лікування за період із червня 2021 року склали 27302,66 грн. Крім того, їх син відвідував центри розвитку « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 ». Вартість навчання становила 5580 грн. та 4395,87 грн. відповідно. Також вона витратила 3327,70 грн. на придбання дитячого одягу і взуття. Загальний розмір додаткових витрат становив 53994,83 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати в сумі 629,05 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 25,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4883,50 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що з поданих позивачем квитанцій, з урахуванням призначень лікаря, доведено факт понесення додаткових витрат на лікування дитини на загальну суму 1258,09 грн., тому, враховуючи спільність обов`язку батьків щодо участі в додаткових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 629,50 грн.

В іншій частині позовні вимоги визнані судом необґрунтованими.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

Вказала, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги всі надані чеки на придбання ліків, що вплинуло на помилковість визначення суми відшкодування.

Окрім того, заперечувала щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки відповідачем не надано доказів реального виконання умов укладеного договору про надання правової допомоги.

Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 15).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.04.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 11 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-14).

З довідки, виданої 15.11.2022 ФОП ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 з 01.09.2022 відвідує розвиваючі заняття у родинному центрі «Лелека» у м. Кременчуці. Абонплата за заняття складає 2790 грн. за місяць (а.с. 17).

Згідно довідки виданої ФОП ОСОБА_7 від 19.08.2022 ОСОБА_3 відвідував додаткові заняття з підготовки до школи в дитячому центрі «Світлячок» з вересня 2021 року по січень 2022 року. Вартість занять 500 грн. на місяць та на початку навчального року були придбані підручники на суму 150 грн (а.с. 18).

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного медичного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» м. Кременчука від 18.01.2023, Марку в 2017 році вперше був встановлений діагноз «Атопічний дерматит». Під наглядом лікаря алерголога дитина перебуває з 2019 року. У хлопчика встановлений діагноз: атопічний дерматит, безперервно-рецидивуючий перебіг. Отримує лікування - кремген місцево, супрастин внутрішньо, «Світанок», біонорм, пробіз, біоспорин внутрішньо курсами тривалий час (а.с. 16).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 26997,42 грн. посилаючись на те, що нею були понесені витрати на придбання ліків на суму 27302,66 грн., на навчання сина в сімейному центрі «Лелека» та « ОСОБА_5 » у розмірі 23364,47 грн. та на придбання одягу, взуття та канцтоварів у сумі 3327,70 грн., у загальному розмірі 53994,83 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що навчання сина в сімейному центрі «Лелека» та « ОСОБА_5 » не є додатковими витратами, оскільки не пов`язані із розвитком здібностей дитини. До даних витрат також не відноситься придбання одягу, взуття і канцелярських предметів. Враховуючи призначене лікарем лікування та надані позивачем чеки, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність витрат на лікування сина у розмірі 1258,09 грн., тому враховуючи солідарний обов`язок батьків щодо участі у додаткових витратах з відповідача підлягає стягненню додаткові витрати на суму 629,50 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

У відповідності до ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини, аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що кошти сплачені за навчання сина сторін у сімейному центрі «Лелека» та « ОСОБА_5 » не є додатковими витратами, оскільки вони не були викликані особливими обставинами, особливою схильністю дитини до навчання.

Окрім того, відповідачем долучено довідку видану ФОП ОСОБА_6 від 26.05.2023, в якій зазначено, що оплату за заняття Марка в період з 28.10.2022 по 08.05.2023 у розмірі 20700 грн. здійснював ОСОБА_2 (а.с. 61).

На підтвердження даних обставин ОСОБА_2 надано копії платіжних інструкцій (а.с. 62-58).

Доказів оплати навчання в дитячому центрі "Світлячок" позивачем не надано.

Витрати понесені на придбання одягу, взуття та канцелярських товарів також не відносяться до додаткових витрат, оскільки позивачем не доведено, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачував відповідач на утримання дитини.

Щодо витрат, які понесені на лікування сина, то суд першої інстанції, враховуючи документально підтверджений перелік препаратів, які призначені лікарем та вказані у довідці Комунального некомерційного медичного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» м. Кременчука, дослідивши надані позивачем чеки, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність витрат на лікування сина на суму 1258,09 грн.

Доводи апеляційної скарги, щодо неврахування всіх наданих ОСОБА_1 чеків, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивачем не було доведено, що вказані у чеках препарати були призначені для лікування сина ОСОБА_8 .

Посилання ОСОБА_1 на безпідставність та недоведеність понесених відповідачем витрат на правову допомогу колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу надану в суді першої інстанції до відзиву на позовну заяву було долучено копію договору про надання правової допомоги від 19 травня 2023 року, у п. 2.1 якого вказано вартість послуг адвоката (а.с. 83-84), копію акту приймання-передання послуг від 29.05.2023 (а.с. 85).

Даний відзив, разом з долученими доказами понесення витрат на правову допомогу було направлено ОСОБА_1 29.05.2023, що підтверджується наявним в матеріалах справи чеком Укрпошти (а.с. 51), проте жодних заперечень щодо визначеного розміру витрат на правову допомогу надану ОСОБА_2 від позивача до суду не надходило.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів реальності понесених витрат на правову допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Посилання ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення про дату та час розгляду справи спростовується наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_1 від 16.10.2023 вх. № 31471/23, в якій вона просила розгляд справи призначеної на 10:00 год. 17.10.2023 здійснювати без її участі (а.с. 94).

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного вище та змісту процесуальних норм, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які місцевим судом правильно застосовані, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О. О. Панченко