Номер провадження: 22-ц/813/4734/24
Справа № 519/1100/23
Головуючий у першій інстанції Барановська З.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про зміну підстави звільнення, на рішення Южного міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Барановської З.І. 24 січня 2024 року у м. Южне Одеської області, -

встановила:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.11.2008 року позивач була прийнята на роботу на ВАТ «Одеський припортовий завод». З 20.09.2017 року була переведена на посаду бухгалтера групи обліку Комбінату громадського харчування і торгівлі заводу управління АТ «Одеський припортовий завод». 01.04.2022 року AT «Одеський припортовий завод» призупинило із позивачем дію трудового договору. З 12.12.2022 року дію трудового договору було поновлено. За зазначений період будь-яких коштів від відповідача ОСОБА_1 не отримувала. Наказом № 265-к від 29.05.2023 року позивача звільнено з займаної посади з 31.05.2023 року за скороченням штату згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України. Пунктом 3.5.12 колективного договору ПАТ «Одеський припортовий завод» на 2020-2021 роки встановлено обов`язок адміністрації виплачувати працівникам заводу, які звільняються у зв`язку зі скороченням, при стажі роботи на заводі більше 10 років, одноразову допомогу у розміри 7 посадових окладів. Однак, відповідачем не було сплачено ОСОБА_1 зазначені 7 посадових окладів. Крім того, п. 3.4.14 колективного договору ПАТ «Одеський припортовий завод» на 2020-2021 роки встановлено, що при надані працівнику заводу щорічної основної відпустки йому виплачується допомога на оздоровлення згідно з діючим Положенням, яке додається до колективного договору. Дії відповідача щодо виплати у 2021 році матеріальної допомоги на оздоровлення переважної частини працівників ОПЗ та відмова у виплаті ОСОБА_1 , зокрема під час звільнення за скороченням, позивач вважала незаконними. Тому, 30.05.2023 року останньою надано заяву про розірвання з 31.05.2023 року трудового договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням умов колективного договору. Відповідач проігнорував подану заяву, і як зазначено вище, ОСОБА_1 була звільнена з 31.05.2023 року за скороченням штату згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України. 20.06.2023 року позивачем було отримано листа AT «ОПЗ» від 15.06.2023 року № 889 щодо відсутності законних підстав для отримання позивачем допомоги на оздоровлення за 2020-2021 рік, оскільки Наказом-Постановою №581/14 від 30.09.2021 року було призупинено дії окремих положень колективного договору, зокрема п. 3.4.14. Однак, з врахуванням того, що у 2021 році частина працівників отримала допомогу на оздоровлення, то на думку позивачки, інша частина в будь-якому випадку не може бути позбавлена такого права. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним наказ АТ «Одеський припортовий завод» №265-к від 29.05.2023 року про звільнення її з 31.05.2023 року за скороченням штату згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з 31.05.2023 року за скороченням штату згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України; визнати ОСОБА_1 звільненою з роботи в АТ «Одеський припортовий завод» згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю; зобов`язати АТ «Одеський припортовий завод» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис «звільнена за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 15000 грн. допомоги на оздоровлення за 2021 рік; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 46439 грн. вихідної допомоги; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2023 року по дату ухвалення судового рішення, але не більш ніж за 6 місяців.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 24.01.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не досліджувалось питання, чи міг відповідач, відповідно до закону, призупиняти дію колективного договору.

Крім того, враховуючи, що абсолютна більшість працівників ОПЗ (2291 працівник) отримали матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020-2021 рік, позбавлення іншої частини працівників права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення ставить їх у нерівне становище, тобто, ця норма є дискримінаційною.

Сторони про розгляд справи на 02.07.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник АТ «Одеський припортовий завод»

Дєнова Н.Г. була сповіщена за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року № 28.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала на AT «ОПЗ» з 18.11.2008 року по 29.05.2023 року, що підтверджується копію трудової книжки (а.с.5).

З 20.09.2017 року по день звільнення позивач працювала на посаді бухгалтера групи обліку КГХіТ заводоуправління, що не заперечувалось сторонами.

Згідно наказу АТ «ОПЗ» №265-К від 29.05.2023 року, трудовий договір 31.05.2023 року з ОСОБА_1 був розірваний за скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою одноразової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.6, 37).

Підставою винесення даного наказу став наказ №120 від 24.03.2023 року «Про попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення; попередження про наступне вивільнення з пропозицією вакантних посад від 03.04.2023р.; доповідна записка головного бухгалтера; протокол засідання комісії АТ «ОПЗ» з працевлаштування працівників заводу від 23.05.2023 року.

Позивач зазначала, що п. 3.4.14 колективного договору АТ «ОПЗ» передбачено, що при наданні працівнику заводу щорічної основної відпустки йому виплачується допомога на оздоровлення згідно з діючим Положенням про порядок нарахування оздоровчої допомоги працівникам AT «ОПЗ», яке додається до Колективного договору (а.с.11, 91 зв).

Також позивач посилалась на п. 3.5.12 колективного договору АТ «ОПЗ», яким встановлено обов`язок адміністрації виплачувати працівникам заводу, які звільняють у зв`язку зі скороченням, при стажі роботи на заводі більше 10 років одноразову допомогу у розмірі 7 посадових окладів (а.с.10, 92зв).

Згідно п. 2 Положення «Про порядок нарахування допомоги на оздоровлення працівникам Одеського припортового заводу при відбуванні у щорічну відпустку», допомога на оздоровлення нараховується при виході у відпустку у розмірі посадового окладу, встановленого на день виходу у відпустку. Допомога на оздоровлення нараховується тільки за умови використання останнього календарного дня щорічної відпустки, яка надається (а.с.13, 98).

03.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019-2020 роки згідно колективного договору (а.с.9, 40).

30.05.2023 року позивач звернулась до відповідача про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням колективного договору, а саме - ненаданням матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до її заяви від 03.05.2023 року, яка станом на 29.05.2023 року не була розглянута (а.с.12, 41).

31.05.2023 року ОСОБА_1 надала заяву про уточнення періоду у заяві від 03.05.2023 року про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік (а.с.10, 43).

Матеріалами справи встановлено, що Наказом-постановою АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021 року тимчасово, з 01.10.2021 року до поліпшення ситуації та відновлення повноцінної роботи заводу, призупинено дію Положення «Про порядок нарахування допомоги на оздоровлення працівникам Одеського припортового заводу при відбуванні у щорічну відпустку» та окремих положень колективного договору, зокрема, п. 3.5.12 щодо виплати працівникам заводу, які звільняють у зв`язку зі скороченням, одноразової допомоги, розрахованої від стажу роботи, та п. 3.4.14 про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки (а.с. 35-36, 59, 74-75).

Наказом-постановою АТ «ОПЗ» №126/21 від 18.04.2022 року, на період дії воєнного стану з 18.04.2022 року, керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою мінімізації у подальшому фінансових витрат та забезпечення підтримання підприємства у безпечному екологічному стані, дія положень п. 3.4.14, 3.5.12 колективного договору була призупинена (а.с.34).

Вищевказані накази-постанови прийняти АТ «ОПЗ» у межах своїх повноважень, і доказів їх незаконності апелянтом не надано.

Відповідачем листом №832 від 30.05.2023 року було надано відповідь ОСОБА_1 , в якій зазначено, що згідно наказу №7096-о позивачці була надана щорічна відпустка за 2019-2020 роки, яку позивач використала у грудні 2020 року. При надані відпустки були виплачені відпускні та допомога на оздоровлення, передбачена п. 3.4.14 колективного договору. На час звернення, у зв`язку із вкрай скрутною ситуацією, яка склалася на заводі та дефіцитом облікових коштів, АТ «ОПЗ» призупинило дію окремих положень колдоговору, зокрема п. 3.4.14. Також зазначено, що АТ «ОПЗ» Наказом-Постановою №581/14 від 30.09.2021 року призупинено дію окремих положень колективного договору, зокрема п. 3.4.14 про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, на підставі чого у АТ «ОПЗ» відсутні законні підстави для виплати позивачці допомоги на оздоровлення (а.с.39, 42).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП».

У постанові Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 712/513/20 зазначено, що при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Судом у постанові від 22.04.2020 року у справі №199/8766/18.

З матеріалів справи вбачається, що останній день щорічної відпустки за період з 18.11.2020 року по 18.11.2021 року був використаний ОСОБА_1 27.12.2022 року (а.с.100).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивачки про виплату допомоги на оздоровлення за період щорічної відпустки з 18.11.2020 року по 18.11.2021 року враховуючи, що дія п.2 Положення про нарахування допомоги на оздоровлення та п. 3.4.14 колективного договору були зупинені Наказами-Постановами №581/14 від 30.09.2021 року та №126/21 від 18.04.2022 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що допомога на оздоровлення виплачувалась іншим 2291 працівникам після зупинення дії п. 3.4.14 колективного договору є безпідставними та спростовуються наступним.

Так, на виконання ухвали суду першої інстанції про витребування інформації, відповідачем листом №1640 від 02.11.2023 року було повідомлено суд, що на підставі п. 10 наказу-постанови АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021 року «Про тимчасові заходи щодо забезпечення діяльності заводу в умовах вимушеної зупинки», з 01.10.2021 року і до поліпшення ситуації та відновлення повноцінної роботи заводу, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення призупинена. В період з 01.10.2021 року до дня надання цієї інформації виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам не здійснювалась (а.с.76).

Щодо 2291 працівників AT «ОПЗ», які отримали матеріальну допомогу на оздоровлення, то зі вказаного вище листа вбачається, що ці особи отримали матеріальну допомогу на оздоровлення в період з 01.01.2021 року по 30.09.2021 року включно.

Що стосується апелянта, то щорічні відпустки за періоди з 18.11.2020 року по 18.11.2021 року та з 18.11.2021 року по 18.11.2022 року були використані нею, відповідно, у грудні 2022 року та у січні 2023 року, за які ОСОБА_1 отримала відпускні, а матеріальна допомога на оздоровлення позивачці вже не виплачувалась на підставі Наказу-Постанови №581/14 від 30.09.2021 року та Наказу-Постанови №126/21 від 18.04.2022 року. При цьому колегія суддів враховує, що апелянт не заявляла у той час про порушення заводом умов колективного договору за ці періоди, та не вимагала розірвання з ним трудового договору згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП.

На підставі викладеного, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність у AT «ОПЗ» підстав для виплати позивачу, так само як і іншим працівникам заводу, допомоги на оздоровлення, а також одноразової допомоги у розмірі 7 посадових окладів працівникам, які звільняються у зв`язку зі скороченням.

Крім того, позивач, заявляючи вимоги про стягнення одноразової допомоги у розмірі 7 посадових окладів працівникам, які звільняються у зв`язку зі скороченням, фактично погодилась з підставою розірвання трудового договору у зв`язку зі скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звертаючись до відповідача із заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, ОСОБА_1 зазначила підставою звільнення ненадання їй матеріальної допомоги на оздоровлення у 2020 році та не розгляд її заяви від 03.05.2023 року з цього приводу.

Однак, у заяві від 30.05.2023 року позивачем не наведені будь-які факти порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору, які спонукали її до розірвання трудового договору.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначала, що відповідачем був порушений п. 3.4.14 колективного договору щодо невиплати їй допомоги на оздоровлення за 2021 рік, при цьому нею оскаржувалась процедура розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату.

Згідно ст. 44 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Наявними у матеріалах справи доказами встановлено та не спростовано позивачем, що процедура розірвання трудового договору та процедура вивільнення ОСОБА_1 була здійснена товариством у порядку, передбаченому ст.49-2 КЗпП, з дотриманням вимог ст. 47, 48 цього Кодексу. При звільнені позивачки з роботи, незважаючи на те, що у зв`язку із введенням воєнного стану AT «ОПЗ» призупинило свою діяльність, з останньою були проведені всі розрахунки у строки, передбачені ст. 116 КЗпП, також була виплачена вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 15479,81 грн., передбачена ст. 44 КЗпП України, що підтверджено розрахунково-платіжною відомістю (а.с.38).

Дані обставини ОСОБА_1 не оскаржувались.

Таким чином, посилання позивачки, як підставу для розірвання трудового договору на те, що роботодавець порушив положення законодавства про працю, тобто умови колективного договору, не доведені належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягали.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП передбачено, що роботодавець у день звільнення зобов`язаний видати працівникові, крім наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки не знайшли свого підтвердження позовні вимоги ОСОБА_1 про незаконність звільнення згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України, а також про стягнення допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги то, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Южного міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе