Справа № 344/6208/23
Провадження № 22-ц/4808/1288/24
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Фединяка В. Д.,

секретар Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яцківа Миколи Васильовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2024 року в складі судді Мелещенко Л. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 02 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі батька у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 із позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі батька у вихованні дитини. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після розірвання шлюбу у них з відповідачкою почались непорозуміння щодо його участі у вихованні їх спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: відповідачка почала створювати йому перешкоди у відвідуванні, зустрічах та спілкуванні з сином. Зазначав, що звертався до органу опіки і піклування із заявою про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, за результатами розгляду якої рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 141 від 09 лютого 2023 року встановлено наступний порядок участі батька у вихованні дитини: кожну першу та третю суботу місяця з 10-00 год. до 14-00 год., кожну другу та четверту неділю місяця з 15-00 год. до 18-00 год. Разом з тим, не зважаючи на визначений органом опіки та піклування графік зустрічей з сином, відповідачка ОСОБА_4 неодноразово перешкоджала йому у зустрічах з дитиною, а у встановлені дні побачень вона знаходилась поза місцем постійного проживання. Посилаючись на те, що з 09 лютого 2023 року він зустрівся з сином ОСОБА_3 лише один раз впродовж однієї години, при тому, що кількість таких зустрічей мала би бути не менше семи по 3-4 години, просив: зобов`язати ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_5 ; встановити способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 :

- кожну першу та третю суботу місяця з 10-00 год. до 14-00 год. в м. Івано-Франківську, з подальшою можливістю відвідування дитиною місця проживання батька;

- кожну другу і четверту неділю місяця з 15-00 год. до 18-00 год. в м. Івано-Франківську з подальшою можливістю відвідування дитиною місця проживання батька;

- щороку із 01 по 15 липня (чи в будь-який інший період літніх місяців) в АДРЕСА_1 з подальшим переїздом за місцем проживання батька, в тому числі з можливістю виїзду для спільного відпочинку з дитиною за межі України або в Україні;

- у разі хвороби дитини, якщо це припадає на день зустрічі, зустріч підлягає перенесенню на іншу погоджену з батьком дату, враховуючи інтереси сина, його стан здоров`я та потреби у повноцінному розвитку відповідно до віку дитини;

- щороку в день народження дитини, на Великдень, на Різдво, в День Святого Миколая, в День Конституції України, в День Незалежності України з 10-00 год. до 14-00 год. (парні роки) та з 14-00 год. до 18-00 год. (непарні роки) в м. Івано-Франківську з подальшою можливістю відвідування дитиною місця проживання батька;

- щороку для спільного святкування разом з дитиною власного дня народження (ІНФОРМАЦІЯ_3) з 10-00 год. до 20-00 год. в м. Івано-Франківську з подальшою можливістю відвідування дитиною місця проживання батька;

- необмежене спілкування батька з дитиною особисто з 9-00 год. до 20-00 год. засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку (Viber, Skype тощо).

Також просив стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

05 грудня 2023 року відповідачка ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (т.1, а.с. 144-145).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до визначеного судом графіку зустрічей. Встановлено ОСОБА_1 наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_7 :

1) кожну першу та третю суботу місяця з 10-00 год. до 14-00 год. у присутності матері дитини ОСОБА_2 за місцем проживання дитини або за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - за іншим місцем з обов`язковим врахуванням стану здоров`я дитини;

2) кожну другу і четверту неділю місяця з 15.00 год. до 18.00 год. у присутності матері дитини ОСОБА_2 за місцем проживання дитини або за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - за іншим місцем з обов`язковим врахуванням стану здоров`я дитини.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Яцків М. В., посилаючись на неповне та необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неврахування правових висновків Верховного Суду, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував, що Орган опіки та піклування на виконання ухвали суду визначив графік зустрічей батька з сином без присутності матері. При цьому, вказує представник апелянта, рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №141 від 09 лютого 2023 року також було встановлено графік зустрічей батька із сином без присутності матері і відповідач ОСОБА_2 дане рішення не оскаржувала, що свідчить про її згоду з прийнятим рішенням.

На думку скаржника, судом першої інстанції не надано належної оцінки листуванню сторін, зі змісту яких вбачається, що відповідачка позовні вимоги розцінює як втручання в її особисте життя, ставлячи свої інтереси вище інтересів дитини. Зауважує, що судом не встановлено негативного впливу батька на нормальний розвиток дитини, а тому підстав для визначення побачень дитини з батьком в присутності матері у суду першої інстанції не було.

Також представник позивача вказує, що суд першої інстанції фактично не визначив місця, де відповідачка повинна надавати позивачу для зустрічей малолітню дитину, що призведе до подальшого перешкоджання відповідачем батьку у зустрічах із сином. Представник ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що відповідачка ОСОБА_8 ввела в оману суд першої інстанції, зазначивши адресу проживання АДРЕСА_2 , за місцем служби теперішнього чоловіка ОСОБА_9 , оскільки згідно відповіді Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на адвокатський запит від 16.07.2024 року, останній в період часу із 01 травня 2023 року і по даний час до Хмельницької області не відряджався, перебував у відпустці із 04 по 21 грудня 2023 року та з 29 квітня по 16 травня 2024 року. Крім того зазначає, що у відповіді на адвокатський запит від 18 липня 2024 року ТОВ «Вест Медікал» повідомило, що сину сторін ОСОБА_3 із 01 травня 2023 року по даний час були виконанні щеплення та огляди, що спростовує твердження відповідачки про проживання у Хмельницькій області. Факт проживання ОСОБА_8 у м. Івано-Франківську підтверджується також і тим, що відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_9 саме у м. Івано-Франківську.

Представник скаржника вважає, що надання судом першої інстанції можливості відповідачці ОСОБА_8 вибирати місце зустрічей батька із дитиною дає їй додатковий стимул для маніпуляцій.

Крім того, представник ОСОБА_1 звертає увагу на те, що поза увагою суду першої інстанції залишились інші вимоги, які були заявлені позивачем у позовній заяві, зокрема порядок визначення зустрічей із сином у свята впродовж року. При цьому, суд першої інстанції жодним чином не аргументував відмову у задоволенні вказаних позовним вимог.

Необґрунтованим, на думку представника позивача, є й висновок суду про відмову у спілкуванні батька з дитиною засобами телефонного, поштового чи електронного зв`язку, оскільки син сторін вміє користуватись телефоном та комп`ютерною технікою з віку 1 рік і 10 місяців.

Також представник позивача ОСОБА_1 зауважує, що відповідачка ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді першої інстанції змінила прізвище на Бесараб, а тому вважає, що в оскаржуваному рішенні необхідно було зазначити її як ОСОБА_10 , а не ОСОБА_11 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачкою ОСОБА_2 не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Яцківа М. В., який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши наявність між батьками сталих неприязних відносин та доказів чинення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною, прийшов до висновків, що визначений у висновку Органу опіки та піклування від 20 лютого 2024 року № 222 порядок участі позивача ОСОБА_1 у виховані дитини, відповідатиме інтересам дитини, не порушуючи та не обмежуючи розумного й справедливого балансу між інтересами дитини та інтересами батька, пов`язаними з реалізацією його не тільки права, а й обов`язку на виховання дитини, зважаючи на вік і стать дитини. Разом з тим, з огляду на вік дитини, суд вважав доцільним спілкування позивача з дитиною у визначений час здійснювати у присутності матері дитини ОСОБА_2 за місцем проживання дитини або за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - за іншим місцем з обов`язковим врахуванням стану здоров`я дитини, оскільки це відповідатиме інтересам трирічної дитини, а також враховуватиме інтереси матері трирічної дитини на піклування. В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції відмовлено.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 05 жовтня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 26 липня 2022 року серії НОМЕР_2 (т.1 а.с. 6).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, а неповнолітню дитину ОСОБА_7 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_4 (т.1 а.с. 7-8).

Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу у сторін виник спір щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, відповідачкою чинилися перешкоди у спілкуванні батька з сином, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 звернувся до Органу опіки та піклування для встановлення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини (т.1 а.с. 18).

Висновком Служби у справах дітей про встановлення порядку участі батькові ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено наступний спосіб участі батька у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 : кожну першу та третю суботу місяця з 10.00 год. до 14.00 год., кожну другу і четверту неділю місяця з 15.00 год. до 18.00 год. із обов`язковим врахуванням стану здоров`я дитини. Також рекомендовано ОСОБА_1 не порушувати встановлений порядок участі у вихованні малолітнього ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 - не чинити перешкод батькові ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_7 (т.1 а.с. 13-16).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Верховний Суд у своїй постанові від 08 липня 2021 року (справа № 484/37/20-ц) вказав, що у справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини,утому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що визначений судом першої інстанції спосіб спілкування позивача з сином належним чином забезпечує баланс між інтересами дитини та закріпленим у положеннях міжнародних та національних норм законодавства принципом рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції висновків Органу опіки та піклування від 20 лютого 2024 року № 222 щодо визначення графіку зустрічей батька з сином без присутності матері, оскільки при вирішенні спору, суд першої інстанції врахував вказані висновки, проте беручи до уваги якнайкращі інтереси дитини, якій виповнилось лише три роки, та дотримуючись балансу інтересів батьків, визначив способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини більш ширше, ніж визначив орган опіки та піклування, що не суперечить положенням статті 19 СК України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сам по собі висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення. У цьому випадку висновок органу опіки та піклування безпосередньо не породжує певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин, а є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди батька із ухваленими у справі судовим рішенням.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яцківа Миколи Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

В. Д. Фединяк