Справа №487/3891/24
Провадження №2/487/1945/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

08.07.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді: Кузьменко В.В., секретаря судового засідання: Барської А.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, російської федерації в особі Міністерства фінансів російської федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, російської федерації в особі Міністерства фінансів російської федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу гаражу 23.08.2019 року позивач набув у власність металевий гараж № НОМЕР_1 у Автогаражному кооперативі "Зольний-2", який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, буд. 5.

29.06.2022 року невстановлені військовослужбовці збройних сил російської федерації, із невстановленої зброї, здійснили обстріл об`єктів цивільної інфраструктури м. Миколаїв, внаслідок якого було пошкоджено гараж № НОМЕР_1 на території АГК "Зольний-2" за адресою: вул. Індустріальна, буд 5, що знаходиться у його власності про що складено Акт про пожежу від 29.06.2022 року та 29.06.2022 року відкрито кримінальне провадження № 0000982. Відповідно до Акту № 94 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 05.06.2023 встановлено, що зруйновано: зовнішні стіни, покрівлю, підлогу. Також відповідно до Довідки від 28.06.2023 року, виданою головою АГК «Зольний-2» металевий гараж № 157, був зруйнований та відновленню не підлягає. Крім цього, у самому приміщені гаражу було знищено майно, а саме:генератор дизельний МATARI MDA9500E 1 од.;керамічна плітка 30 од.;панно InterCerama BATIK сірий П 83 071 46x50 12 шт;бордюр InterCerama BATIK вертикальний сірий БВ 83 071 7x50 32 шт;плитка InterCerama BATIK сіра світла 83 071 23x50 15,06 кв. м; плитка InterCerama BATIK фіолетова 83 052 43x43 7,03 кв. м.

Згідно висновку експерта № 125-088 - розмір матеріальних збитків, заподіяних внаслідок зруйнування споруди металевого гаражу № 157 в автогаражному кооперативі «Зольний-2» від ракетного удару, у результаті збройної агресії становить - 194430 грн., що відповідає - 5395 дол. США при курсі - 36,0371 грн./1$. Крім цього, відповідно висновку експерта № 137-0088 від 24.01.2024 року розмір збитків у вартісному вигляді (матеріальна шкода) внаслідок знищення рухомого майна приватної особи ОСОБА_1 , в результаті збройної агресії російської федерації, саме обстрілів цивільної інфраструктури з невстановленої зброї 29 червня 2022 року, завданих по території за адресою: вул. Індустріальна, АГК «Зольний - 2» на якій в гаражі № НОМЕР_1 знаходилося рухоме майно ОСОБА_1 складає 85086,28 грн. Також витрати на послуги експертів відповідно до договору № 249/1 від 31.10.2023 та договору про надання послуги № 25 від 22.01.2024 року становлять 12000 грн. Крім того, у зв`язку з вищевикладеним було завдано моральних страждань та просить стягнути 1 000 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду від 07.05.2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 29.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву, відповідно до змісту якої вбачається, що просить позов задовольнити.

Відповідачі в судові засідання не з`являлась, причини неявки суду не повідомлено, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином.

При цьому суд враховує, що відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією.

За таких обставин, з урахуванням положеньстатті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити заочне рішення.

Згідно вимогстатті 247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

що відповідно до договору купівлі-продажу гаражу 23.08.2019 року позивач набув у власність металевий гараж № НОМЕР_1 у Автогаражному кооперативі "Зольний-2", який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

29.06.2022 року невстановлені військовослужбовці збройних сил російської федерації, із невстановленої зброї, здійснили обстріл об`єктів цивільної інфраструктури м. Миколаїв, внаслідок якого було пошкоджено гараж № НОМЕР_1 на території АГК "Зольний-2" за адресою: вул. Індустріальна, буд 5, що знаходиться у його власності про що складено Акт про пожежу від 29.06.2022 року та 29.06.2022 року відкрито кримінальне провадження № 0000982.

Відповідно до Акту № 94 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 05.06.2023 встановлено, що зруйновано: зовнішні стіни, покрівлю, підлогу.

Також відповідно до Довідки від 28.06.2023 року, виданою головою АГК «Зольний-2» металевий гараж № 157 був зруйнований та відновленню не підлягає.

Крім цього, у самому приміщені гаражу було знищено майно, а саме:генератор дизельний МATARI MDA9500E 1 од.;керамічна плітка 30 од.;панно InterCerama BATIK сірий П 83 071 46x50 12 шт;бордюр InterCerama BATIK вертикальний сірий БВ 83 071 7x50 32 шт;плитка InterCerama BATIK сіра світла 83 071 23x50 15,06 кв. м; плитка InterCerama BATIK фіолетова 83 052 43x43 7,03 кв. м.

Згідно висновку експерта № 125-088 - розмір матеріальних збитків, заподіяних внаслідок зруйнування споруди металевого гаражу № 157 в автогаражному кооперативі «Зольний-2» від ракетного удару, у результаті збройної агресії становить - 194430 грн.

Крім цього, відповідно висновку експерта № 137-0088 від 24.01.2024 року розмір збитків у вартісному вигляді (матеріальна шкода) внаслідок знищення рухомого майна приватної особи ОСОБА_1 , в результаті збройної агресії російської федерації, саме обстрілів цивільної інфраструктури з невстановленої зброї 29 червня 2022 року, завданих по території за адресою: вул. Індустріальна, АГК «Зольний - 2» на якій в гаражі № НОМЕР_1 знаходилося рухоме майно ОСОБА_1 складає 85086,28 грн.

Також витрати на послуги експертів відповідно до договору № 249/1 від 31.10.2023 та договору про надання послуги № 25 від 22.01.2024 року становлять 12000 грн.

У зв`язку із цим, просить врахувати характер страждань, обсяг заподіяної шкоди та обставини, за яких така шкода була завдана і стягнути з відповідача 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постанова від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 (провадження № 61-988св22), від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21).

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Основного Закону України).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до вимог статті 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (стаття 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Відомим також є той факт, що 24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», а тому вказані факти не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022№309, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Згідно наведеного періоду до території активних бойових дій віднесено Миколаївську міську територіальну громаду, активні бойові дії на території якої велися з 26.02.2022 по 11.11.2022.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24.02.2022, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Згідно приписів частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положеньстатей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами частин першої третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦК Україниучасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Для деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зав`язок між шкодою та поведінкою заподіювача та вина. При цьому, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини.

Судом встановлено, що 29.06.2022 року невстановлені військовослужбовці збройних сил російської федерації, із невстановленої зброї, здійснили обстріл об`єктів цивільної інфраструктури м. Миколаїв, внаслідок якого було пошкоджено гараж № НОМЕР_1 на території АГК "Зольний-2" за адресою: вул. Індустріальна, буд 5, що які належать позивачу на праві власності, чим заподіяно збитки позивачу, розмір яких доведено належними і допустимими доказами.

За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та доведення позивачами розміру заподіяних збитків внаслідок неправомірних дій збройних сил відповідача, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно частини першої та четвертої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частини першастатті 1167 ЦК України).

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивач був позбавлений своїх прав на володіння та користування належним йому на праві власності майном. Зазнав душевного болю і страждань, через пошкодження майна, чим порушилися його правомочності щодо володіння та користування таким майном, що вимагає додаткових зусиль для відновлення та захисту порушеного права.

Тому, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень відповідачем їхній конституційних прав, характер немайнових втрат, суд вважає правомірними позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, а розмір такої шкоди,визначено в грошовому еквіваленті 1 000 000 грн. обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

При цьому, при визначенні розміру моральної шкоди, суд врахував розмір задоволених вимог по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Відповідно до положень частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема віднесено витрати на залучення експертів.

Згідно пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Матеріалами справи підтверджується, що на залучення експерта позивачем були понесені витрати в розмірі 12000 грн.

Так як позовні вимоги задоволено повністю, тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.

Згідно з частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи викладене, з відповідачів в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 17 795,16 грн.

Керуючись статтями 4,19,141,263-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, російської федерації в особі Міністерства фінансів російської федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України- задовольнити.

Стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації та Міністерства фінансів російської федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України в розмірі 194430 грн. за нерухоме майно, 85086,28 грн. за рухоме майно, 12000 грн. за сплату послуг експертів та 20000 грн. на професійну правничу допомогу.

Стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації та Міністерства фінансів російської федерації в дохід держави України по 8897,58 грн. з кожного.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Кузьменко