ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5642/24 Справа № 185/8033/23 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.11.2013 року у розмірі 85043,07 грн., відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року залишено без змін. Судами першої та другої інстанції встановлено що ОСОБА_1 було використано кредитних коштів банку на загальну суму 83880,71 грн., а внесено на картковий рахунок суму в розмірі за весь період: 105589,88 грн. Таким чином, з витягу по руху коштів по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 судом встановлено, що у останньої переплата за тілом кредиту. Таким чином АТ КБ «Приватбанк» безпідставно набув грошові кошти позивачки в розмірі: 105589,88 - 83880,71 = 21 709,17 грн. Ці кошти відповідач зараховував в якості відсотків, штрафів та інших платежів без достатньої правової підстави. Окрім цього, позивачка просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 19.01.2023 року по 15.06.2023 рік у розмірі 635,43 грн, 3% річних за період з 19.01.2023 року по 15.06.2023 рік у розмірі 264,08 грн, моральну шкоду на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у розмірі 2000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів задоволені частково.

Стягнено з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2672,44 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, та на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що строк загальної позовної давності продовжується на період карантину (період з 02 квітня 2020 року). Оскільки всі банківські операції відбулися за період з 02.04.202017 по 02.04.2020 року, тому мають продовженні строки позовної давності, але суд першої інстанції не врахував, які саме було вчинено операції в цей період і не надав їм належну правову оцінку.

Крім того, апелянт вважає, що станом на 02.04.2017 року на картковому рахунку була переплата в розмірі 19036,73 грн., що узгоджується із рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.01.2023 року по справі № 185/5171/20 було залишено без змін. Тому вважає, що вона брала свої ж кошти у користування після 02.04.2017 року в межах суми 19036, 73 грн, які банк зараховував шляхом загального накопичення суми боргу та проводив банківські операції, які показують надання банком коштів в користування на загальну суму 22138,08 грн., з яких 19036,73 грн були коштами позивач., тобто фактично банком було надано в користування позивача 3101, 35 грн.

Позивач поклав на свій рахунок в період після 02.04.2017 року загальну суму 24810,52, а банк надав в користування тільки 3101,35 грн., а тому вважає, що банк набув безпідставно 21709, 17 грн. (24810,52-3101,35), оскільки зарахував саме таку суму після 02.04.2017 року(тобто в межах строків позовної давності), в якості відсотків за користування, комісії. Штрафів та пені, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ Приватбанк вважає, що представником позивача не надано обґрунтованого розрахунку суми стягнення з Банку, то вимоги апеляційної скарги є безпідставними та не обґрунтованими.

В обґрунтування відзиву зазначає те, що оскільки кошти, які були сплачені позивачем на погашення кредитної заборгованості на свій рахунок та правовідносини між сторонами виникли на підставі договірних відносин, і банк зазначених коштів не набував, оскільки позивач добровільно вносила кошти на поповнення свого рахунку, то і відповідно до зазначених правовідносин не можливе застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивачем не надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження збереження (набуття) коштів Банком у розмірі 21 709,17 грн. та розрахунку даної суми (дати внесення суми коштів і розміру коштів, які позивач вважає є безпіставно отриманими коштами), що у свою чергу свідчить про необгрунтованість заявлених позовних вимог.

Також, є необгрунтованими позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки відсутній належний розрахунок цих складових частин, так як наданий розрахунок позивачем не відображає базу/основу нарахування 3% річних та інфляційних витрат, є додатковими вимогами по яким сплив строк позовної давності.

Крім того, позивачем необґрунтовано заявлені позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, а саме у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем належним чином свої зобов`язання не виконано, не внесено на банківський рахунок суму коштів у валюті зобов`язання, визначених договором. АТ КБ "ПриватБанк" звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 вказує період набуття коштів Банком з 14.11.2013 року по 27.05.2020 рік, а позов поданий (відкрито провадження у справі) 26.06.2023 року, то відповідно по вимогам (як основним так і додатковим) позивача минув трирічний строк позовної давності, який судом вірно обраховано. Так, 28.11.2020 року було здійснено позивачем останнє погашення в розмірі 20,00 грн., яке було зараховано на погашення тіла кредиту, а не на відсотки, пеню чи комісію. Доводи позивача щодо обрахування трирічного періоду строку позовної давності з лютого 2017 року по лютий 2020 року є помилковими, оскільки з моменту звернення до суду охоплює шестирічний період, а не трирічний строк позовної давності як встановлено законом.

Крім того,в цей період кошти, які вносились позивачем на погашення заборгованості Банком не зараховувались на погашення відсотків, пені, комісії, а були зараховані відповідно до умов договору на погашення тіла кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який додано Банком було до письмових пояснень від 13.02.2024 року.

Також, розрахунок, який наданий позивачем на підтвердження суми безпідставно зарахованої на відсотки, пеню, комісію не підтверджує обставин зарахування безпідставно коштів Банком, оскільки суми вказані в розрахунку були внесені раніше 2017 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Так, наприклад, в розрахунку помилково зазначені суми в графі відсотки як їх сплата позивачем, але вони є нарахуванням відсотків Банком, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.11.2013 року у розмірі 85043,07 грн., відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року залишено без змін.

Згідно розрахунків, наданих позивачем, банком було надано грошових коштів на суму 83880,71 грн, а позивачем повернуто банку суму 105589,88 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Позивач вказав період набування грошових коштів відповідачем з 14.11.2013 року по 27.05.2020 року.

Проте, згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду 15.06.2023 року, отже з 15.06.2020 року треба розраховувати вимоги, оскільки трирічний строк позовної давності спливає.

Але, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до підпункту 3 пункту 12 розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Таким чином, строк загальної позовної давності продовжується на період дії карантину. Період дії карантину: з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року. Враховуючи норми ст. 257 ЦК України всі банківські операції, що відбулися за період з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року мають продовжені строки позовної давності. Отже розрахунки з 02.04.2017 року мають вважатися не пропущеним строком позовної давності.

Враховуючи ці обставини вбачається, що за період з 02 квітня 2017 рік по 28.11.2020 рік банк надав позивачу в користування грошові кошти в розмірі: 22138,08 грн, а позивач повернув банку 24810,52 грн. Кошти, які були повернуті позивачем та стягнуті відповідачем до 02.04.2017 року, вважаються за межами строків позовної давності та не враховуються судом.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд враховує практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди: Постанова Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. № 5 [зі змінами, внесеними Постановою Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 р.]: Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Спірні правовідносини виникли із договірних зобов`язань, що не передбачають відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем за допомогою належних і допустимих доказів не було доведено суду факт спричинення моральної шкоди та в чому вона полягала.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача різниці повернутої позивачем суми банку та наданої банком суми позивачу 24810,52 - 22138,08 = 2672,44 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Як вбачається грошові кошти на погашення кредитної заборгованості позивачем сплачувалися на свій рахунок, правовідносини між сторонами виникли на підставі договірних відносин, оскільки позивач добровільно вносила кошти на поповнення свого рахунку, то і відповідно до зазначених правовідносин не можливе застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПУ України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження збереження (набуття) коштів Банком у розмірі 21 709,17 грн..

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо стягнення моральної шкоди, то слід звернути увагу на те, що заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, щодо відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статтей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

В свою чергу статтею 611 ЦК України передбачено, що відшкодування моральної шкоди, у разі порушення зобов`язання, можливе лише у випадку, коли це встановлено у самому договорі або законом.

Наведені твердження цілком узгоджуються з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19), де вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом».

Що стосується пропуску позовної давності, то слід зазначити, що у відповідності до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як вбачається з позовної заяви, то вона подана до суду 15 червня 2023 року, а період набуття коштів Банком зазначено з 14 листопада 2013 року по 27 травня 2020 року, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що з 15.06.2020 року треба розраховувати вимоги, оскільки трирічний строк позовної давності спливає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, колегія суддів не встановила неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: