справа № 489/3706/20
провадження №4-с/489/25/24
УХВАЛА

09 липня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.,

в присутності:

представника стягувача ОСОБА_1 ,

представника стягувача ОСОБА_2 ,

боржника ОСОБА_3 ,

представника Інгульського ВДВС Тарасенка К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Шелегей Т.В. (далі державний виконавець) з не проведення виконавчих дій

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в якій просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № 72909220 щодо не проведення виконавчих дій по усуненню перешкод у користуванні нерухомим майном та його вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 .

На обґрунтування скарги вказано, що на виконанні в державного виконавця знаходиться виконавчий лист Ленінського районного суду міста Миколаєва виданий відповідно до рішення цього суду від 10.12.2021 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майно та вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 .

У добровільному порядку боржник виконати рішення відмовляється, через що стягувач звернув рішення до примусового виконання, виконавче провадження по якому відкрито постановою від 02.10.2023.

В ході здійснення виконавчих дій з виконання рішення державний виконавець, за вказівкою боржника ОСОБА_3 , хотіла вселити його до житлового будинку, позначеного у технічному паспорті літ. «А». Проте, від вселення він відмовився, так як цей житловий будинок є непридатним для проживання. Фактично житловим будинком за вказаною адресою, який сторони використовують з 2016 року для проживання, є реконструйована літня кухня позначена на технічному плані літ. «Б» та Б-1», в якому наразі і проживає боржник.

Для роз`яснення рішення суду з приводу вселення до житлового будинку, ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва, але ухвалою цього суду від 18.12.2023 йому було відмовлено.

22.05.2024 він звернувся до Інгульського ВДВС із заявою про проведення виконавчих дій на виконання судового рішення.

Листом від 05.06.2024 Інгульский ВДВС повідомив на необхідність звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення або із заявою про встановлення чи зміну способу або порядку виконання рішення.

Також державний виконавець повідомила, що подальші дії за адресою спірного житлового будинку і проведення виконавчих дій з вселення стягувача виконавцем вчинятися не будуть, доки судом не буде визначено куди саме необхідно його вселити.

Протягом грудня 2023 року червня 2024 року державним виконавцем жодних виконавчих дій по виконанню рішення суду щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 не проводилися. При тому, що боржник постійно проживає у цьому житловому приміщенні та одноосібно користується спільним майном сторін.

У зв`язку з наведеним, вказану бездіяльність державного виконавця стягувач вважає протиправною, що порушує його права.

У судовому засіданні скаржник та його представник скаргу підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що рішення суду включає в себе усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та його вселення у житловий будинок, але по факту ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватися нерухомим майном, а його вселення згідно рішення суду не обмежується приміщенням, яке було запропоновано боржником. Крім того таке приміщення не придатне для проживання.

Представник відділу державної виконавчої служби в задоволенні скарги просив відмовити, так як ОСОБА_1 відмовився від вселення в житловий будинок, що відповідає технічному паспорту, та повернув ключі від клітки боржнику. Тому, за таких обставин дії державного виконавця є правомірними.

Боржник ОСОБА_3 в задоволенні скарги просила відмовити та пояснила, що надала ключі ОСОБА_1 від входу на територію житлового будинку, але він їх їй повернув. Також зазначила, що вона проживає в реконструйованій літній кухні, тому запропонувала для вселення стягувачу житловий будинок, що відповідає рішенню суду. ОСОБА_1 перешкоджає їй завершити оформлення реконструйованої літнього кухні та постійно створює сварки, що відобразилося на її стані здоров`я. Також зазначила, що на теперішній час спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами , які розташовані на земельній ділянці, одноосібним власником якої є вона, підлягає знесенню, що підтвердила відповідним висновком.

Дослідивши матеріали скарги та цивільної справи, суд встановив наступне.

Із матеріалів цивільної справи встановлено, що 10.12.2021 Ленінським районним судом міста Миколаєва, залишеного в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.02.2022, ухвалено рішення у справі № 489/3706/20 (провадження № 2/489/388/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, відповідно до якого позов задоволено, а саме: усунуто перешкоди у користуванні нерухомим майном та вселено ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_2 .

На виконання рішення суду ОСОБА_1 видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні в Інгульському відділі Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державним виконавцем якого 02.10.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72909220.

Відповідно до акту державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.11.2023 виходом державного виконавця за адресою: м. Миколаїв, вул. Волонтерська, 70, встановлено, що за вищевказаною адресою знаходяться кілька будинків та стягувач стверджує, що будинок, в який йому було запропоновано вселитися, непридатний до житла. Тому стягувача неможливо вселити, так як незрозуміло, в який саме будинок він підлягає вселенню.

В акті державного виконавця також вказано, що боржник усунула перешкоди та видала ключі від калітки до території житлових будинків АДРЕСА_1 ,але стягувач відмовився від отримання цих ключів. У зв`язку із цим сторонам виконавчого провадження було роз`яснено на їх право звернутися до суду за роз`ясненням рішення.

17.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва із заявою про роз`яснення рішення, у задоволенні якої відмовлено ухвалою вказаного суду від 18.12.2023з підстав того, що вимоги про визначення конкретних приміщень, із зазначеннями літер, до яких необхідно вселити позивача, не ставилося у позовній заяві та не було предметом позову.

Вирішуючи скаргу суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закон № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закон № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Із матеріалів цивільної справи № 489/3706/20 встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва вселено ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 . При цьому вимоги про визначення конкретних приміщень, із зазначенням їх літер, до яких необхідно вселити позивача, не ставилось у позовній заяві та не було предметом судового розгляду.

Із скарги вбачається, що при виконані вказаного рішення державний виконавець запропонувала ОСОБА_1 вселитися в конкретне приміщення літ. «А» на яке вказала боржник ОСОБА_3 , від чого стягувач відмовився, пославшись на непридатність цього приміщення для проживання.

Як зазначає скаржник, в подальшому державний виконавець відмовилася вчиняти дії на примусове виконання рішення пославшись на необхідність ухвалення додаткового рішення чи зміну способу або порядку виконання рішення. Таку бездіяльність державного виконавця скаржник вважає неправомірною. Крім того, державний виконавець не вчинила виконавчі дії на повне виконання рішення, яке, крім вселення, передбачає відновлення порушеного його права шляхом усунення йому перешкод у користуванні нерухомим майном.

Із досліджених судом матеріалів виконавчого провадження встановлено, що згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , який виготовлено та затверджено МБТІ 10.08.2011, за вказаною адресою розміщено житловий будинок під літ. «А», літня кухня під літ. «Б», добудова до літньої кухні під літ. «Б1», а також інші господарські будівлі та споруди. Згідно відмітки на технічному паспорті до самочинних забудов віднесено: літню кухню літ. «Б», площа якої збільшена на 42 м.кв; прибудову до літньої кухні літ. «Б1»; сарай літ. «К» - площа забудови 13,5 м.кв; сарай літ. «Н» - площа забудови 13,6 м.кв., які оформлені розпорядженням адміністрації Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради від29.08.2011 № 538-р.

В ході судового розгляду скарги за клопотанням боржника долучено висновок про знищення/ знесення майна реєстраційний номер документ: DT01:7485-9652-8211-7274, документ № 104/04/24-В від 30.04.2024.

Згідно наведеного висновку реєстратором внесені до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відомості про знищення/знесення об`єкту: 01.3206229.4696139.20240430.94.0000.84#проектний/ житловий будинок садибного типу «Житловий будинок літ. А-1» з господарськими будівлями та спорудами» за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, Миколаївська територіальна громада. Замовником знесення є ОСОБА_3 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.05.2024, з державного реєстру прав власності на дату формування інформації запис про реєстрацію права власності на будинок житловий за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого вказано ОСОБА_3 , не виключено.

Як пояснила ОСОБА_3 вона не встигла звернутися додержавного реєстратора через хворобу.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про недоведеність скаржником неправорності бездіяльності державного виконавця в частині виконання рішення про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку, оскільки рішення суду не містить посилання на конкретне приміщення до якого слід вселити ОСОБА_1 . Згідно рішення, вселення має відбутися в житловий будинок, що і було зроблено державним виконавцем, так як, згідно наданого державному виконавцю технічного паспорту, житловий будинок позначений літ. «А», проте ОСОБА_1 відмовився вселитися до вказаного будинку.

При цьому, посилання скаржника на непридатність житлового будинку для проживання суд до уваги не приймає, так як на момент вчинення державним виконавцем дій з вселення скаржника, сторони виконавчого провадження належних і допустимих доказів виконавцю не надали, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, копію яких витребувано судом.

Щодо вимоги скарги в частині бездіяльності державного виконавця з виконання рішення в частині усунення перешкод скаржнику в користуванні нерухомим майном то суд вважає, що в цій частині виконання рішення державний виконавець не в повній мірі вжив усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень.

Із змісту акту державного виконавця вбачається, що при примусовому виконанні цієї частини рішення державний виконавець обмежився лише тим, що боржник надала стягувачу ключі від хвіртки для входу на територію житлового будинку, від яких останній відмовився.

Між тим, в судовому засіданні скаржник вказував на те, що на території домоволодіння, крім житлового будинку, розміщена, зокрема літня кухня з прибудовою, доступ до якої йому боржник не надає.

З рішення суду вбачається, що судом було усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном без будь-яких обмежень щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на доступ до якого йому був обмежений відповідачем.

Таким чином, державний виконавець мав встановити з яких саме об`єктів складається нерухоме майно, перешкоди до якого усунуто рішенням суду, чи має доступ стягувач до такого нерухомого майна, для реалізації своїх правомочностей щодо користування ним, і чи не відмовляється стягувач користування таким майном, а також чи можливе примусове виконання рішення суду з урахуванням змін, що відбулися в нерухомому майні.

Враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні у справі докази та в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги з мотивів наведених вище.

Керуючись статями 447 - 451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність головного державного Інгульского відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Шелегей Т.В. з примусового виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.12.2021 в частині усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 .

У іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 10.07.2024

Суддя І.В. Коваленко