Провадження № 2/357/778/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Сокур О.В., Клочко Е.К., Товстоног С.В., Вальчук М.В., Махненко Б. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2021 року адвокат Коваленко Юлія Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_5 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на наступні обставини.

Він, ОСОБА_5 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2009 та земельної ділянки площею 0,0436 га кадастровий номер :04:013:0219 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на підставі витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2020.

З моменту виділення його покійному батьку земельної ділянки під забудову будинку прохід та проїзд до земельної ділянки здійснювався через домоволодіння, що на даний момент належить відповідачам, про що свідчить копія викопіювання із плану будівельного кварталу № 76 від 12.12.1962.

Згодом, у 2010 році відповідачі приватизували земельну ділянку кадастровий № :04:013:0144, до якої ввійшла земельна ділянка, позначена на згаданому вище викопіюванні словами «общий проезд», та внаслідок цього створив йому перешкоди у користування своєю земельною ділянкою.

Земельну ділянку кадастровий номер :04:013:0219 для будівництва та обслуговування житлового будку, господарських будівель та споруд він не може використовувати за цільовим призначенням, оскільки під`їзд та прохід до неї проходить через присадибну земельну ділянку відповідачів. Іншого під`їзду до неї транспортними засобами не має. А тому, вважає, що нормальне використання його власності неможливо без обтяження сервітутом чужої (сусідньої) земельної ділянки.

26 вересня 2021 року він звернувся до відповідачів із пропозицією про укладання договору земельного сервітуту, надавши відповідачеві проект договору про встановлення земельного сервітуту та проектний план встановлення земельного сервітуту. Дану пропозицію відповідачі отримали 28 серпня 2021 року, однак на пропозицію відповідачі не пристали, відповіді про причини відмови від добровільного укладення договору про встановлення сервітуту не надали.

Із знімку, виконаного сертифікованим інженером - геодезистом ОСОБА_6 за допомогою квадрокоптера, видно, що до його земельної ділянки відсутній прохід та проїзд від вулиці загального користування Надрічна.

Якщо до земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будку, господарських будівель та споруд, відсутня можливість для заїзду транспорту або проходу, то неможливо в житловому будинку, який на ній розташований, проживати та вести господарство.

На зведеному кадастровому плані суміжних земельних ділянок (проектний план встановлення земельного сервітуту), розробленому сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_6 , видно, що впродовж по земельній ділянці відповідачів до його земельної ділянки наявний проїзний шлях шириною три метра. Точками 1 та 12 позначені ворота для заїзду до земельної ділянки відповідача зі сторони вулиці Надрічна (загального користування), а точками 7,6 та 10 позначені ворота для заїзду від земельної ділянки відповідачів на його земельну ділянку. Тобто, цей наявний шлях для проїзду транспортних засобів та проходу впродовж земельної ділянки відповідача був прокладений ще задовго до моменту виникнення у відповідачів права власності на цю землю та існує на сьогоднішній день, оскільки іншого під`їзду до земельної ділянки для обслуговування його житлового будинку не було.

Доказами про неможливість задоволення його інтересів у будь-який інший спосіб, ніж встановити сервітут для проїзду транспортних засобів по наявному шляху слугуватиме висновок експерта, експертизу про що вони заявлятимуть у судовому засіданні.

Просила суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут площею 0,0076 га для проходу та проїзду транспортними засобами до належної ОСОБА_5 земельної ділянки кадастровий номер :04:013:0219, через частину земельної ділянки кадастровий номер :04:013:0144, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної приватної власності, відповідно до проектного плану встановлення земельного сервітуту, розробленого сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_6 та стягнути з відповідача судові витрати ( а. с. 1-5 том 1 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2021 ( а. с. 25-26 том 1 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Ухвалою судді від 02.11.2021 позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту була залишена без руху ( а. с. 30-32 том 1 ).

17.11.2021 судом отримано за вх. № 53672 від представника позивача ОСОБА_1 документи ( а. с. 35, 36 том 1) на виконання ухвали судді від 02.11.2021.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

18 листопада 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів (а. с. 40, 41).

07 грудня 2021 року за вх. № 57662 та № 57666 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів (а. с. 42, 43 том 1).

Згідно отриманих інформацій, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 13 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у дані справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 18.01.2022 ( а. с. 44-45 том 1 ).

04 січня 2022 року за вх. № 94 судом отримано від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відзив на позовну заяву позивача ОСОБА_5 ( а. с. 49-54 том 1 ).

В даному відзиві відповідачі просили в задоволені позову ОСОБА_5 до них відмовити повністю, мотивуючи наступним.

Пред`являючи повторно свої аналогічні позовні вимоги позивач, хоча і врахував всіх співвласників земельної ділянки, якою бажає користуватись на умовах сервітуту, але знову замовчує той факт, що в 2010 році Білоцерківським міськрайонним судом вже розглядалась цивільна справа за № 2-5851 (рішення від 29.09.2010р., головуючий суддя Дмитренко А.М.), де вже вирішувався подібний спір між ними, в т.ч. було розглянуто позов ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою. При розгляді тієї справи судом дуже детально вивчались всі обставини і зібрані були максимально всі докази, які стосувались фактично цієї ж проблеми, що порушена в новому позові, і зроблено відповідні правові висновки суду, надана оцінка всім наявним доказам. Оцінено було також і інформацію з технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 від 23.03.2009.

Не повідомивши суд про рішення суду позивач, вони так вважають, знову намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи, чим допускає недобросовісне користування процесуальними правами.

В ході розгляду вказаної справи було встановлено, що і будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_2 перебуває у спільній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що вони на законних підставах приватизували свою земельну ділянку без будь-яких обмежень і обтяжень, що у сусіда ОСОБА_5 немає і ніколи не було жодних прав користування цією земельною ділянкою.

Як вказано в позовній заяві, позивач ОСОБА_5 дійсно відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.08.2009 успадкував будинок АДРЕСА_1 після смерті свого батька ОСОБА_7 , який і побудував цей будинок.

Але в позовній заяві не вказано, в якому розмірі і на яких умовах ця земельна ділянка була виділена під забудову спадкодавцеві ОСОБА_7 .

Їх земельна ділянка та земельна ділянка, на якій розташований жилий будинок АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_5 , ще в 1938 році була виділена під забудову ОСОБА_8 . Загальна площа земельної ділянки на той час складала 113,5 кв.м., що підтверджується копією проекту жилого будинку та відведеної під забудову садиби.

Згідно генерального плану (схеми) цієї ж садибної ділянки від 1953 року, де власником була вже ОСОБА_9 , за будинком числилась земельна ділянка площею 910кв.м.(норма) та 275 кв.м. (лишки).

В 1955 році ОСОБА_7 звернувся з заявою до ОСОБА_10 міськкомгоспу з проханням наділити йому під забудову земельну ділянку із земель його тітки (їхньої баби) ОСОБА_9 , яка на це дала свою згоду (копія відповідної заяви, договору про надання земельної ділянки від 22.02.1956 року, рішення виконкому № 14 від 11.01.1956 року додається).

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 22.02.1956 року, укладеного на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому № 14 від 11.01.1956 року ОСОБА_7 було відведено земельну ділянку загальною площею 396 кв.м. згідно плану земельної ділянки та проекту побудови будинку. З генерального плану забудови ОСОБА_7 вбачається, що проїзд до його садиби встановлений поза садибою ОСОБА_11 земельній ділянці, яка становила лишки ОСОБА_11 .

Оскільки сім`я ОСОБА_11 та сім`я ОСОБА_12 перебували на той час в добрих стосунках, ОСОБА_12 з певного часу мав можливість потрапляти до своєї садиби також через двір ОСОБА_11 . Ніяких письмових згод на це, а також на вилучення частини земельної ділянки для спільного проїзду ОСОБА_11 ніколи не надавали, і у них для цих цілей земельна ділянка ніколи не вилучалась, відповідно і площа так званого «спільного проїзду» не обраховувалась, його межі в натуру не виносились і ніколи ніяким чином на місцевості визначені не були. Фактично ОСОБА_12 користувався земельною ділянкою ОСОБА_11 , а не спільним проїздом. Чому і на яких підставах в 1962 р. було складено викопіровку з плану земельної ділянки АДРЕСА_1 із зазначенням «спільного проїзду» Науменки не знали. Згідно цього плану без будь-яких підстав зазначено, що у ОСОБА_12 в користуванні ніби перебуває земельна ділянка загальною площею аж 518 кв.м. При цьому відсутня примітка щодо площі так званого «спільного проїзду», чи самозахвату, чи іншого джерела збільшення площі земельної ділянки. І в той же час, згідно «Заключения о регистрации домовладения» від 27.12.1962р. за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на жилий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 395 кв.м.

Згідно ще одного плану від 1962 р. площа земельної ділянки ОСОБА_12 вже зазначена в розмірі 477кв.м., з приміткою, що це фактичне користування без рішення, а згідно рішення, площа складає 396кв.м. Знову ж таки зазначений спільний проїзд без будь- яких підстав.

Всі вказані вище документи в копіях містяться в матеріалах цивільної справи №2-5851 за2010рік.

Оскільки після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , власником його будинку став його син - позивач по цьому позову ОСОБА_5 , який проживає у спадковому будинку разом із своєю сім`єю, відносини між сім`ями ОСОБА_12 та ОСОБА_11 стали різко погіршуватись Сини ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стали спочатку неповажливо ставитись до всіх Науменків, ображати нецензурною лайкою, принижувати та навіть виказувати погрози фізичною розправою на їх адресу. Найбільш зухвалою їхня поведінка була відносно їх баби та діда, які не могли себе захистити та дуже важко переживали кожний напад з боку Менжинських. Вони стали вести себе в їхньому дворі як господарі, на їх зауваження та намагання налагодити стосунки не реагували, або ж влаштовували лайку. Власник будинку ОСОБА_5 ніяким чином на поведінку своїх дітей вплинути не міг. Це змусило їх заборонити ще в 2009р.Менжинським користуватись їх подвір`ям.

Далі вони приватизували свою земельну ділянку з врахуванням наявних у них прав на неї. Розміщення їхньої та ОСОБА_5 земельних ділянок відображено в у відповідній схемі (додаток № 5). В технічному паспорті на їх будинок від 02.04.2010р. жодних проїздів по їхньому двору також не зазначено (додаток № 6).

Жодних зобов`язань перед власниками будинку АДРЕСА_1 щодо надання території своєї земельної ділянки для проходу, а тим більше - для проїзду, власники будинку АДРЕСА_2 ніколи не мали. «Проїзду загального користування» на території їхнього двору ніколи не існувало.

Всі вказані вище та інші обставини були з`ясовані судом при розгляді справи № 2- 5851 за 2010рік і їм надана правова оцінка в рішенні суду від 29.09.2010р., яке має преюдиційне значення (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Таким чином, з 2009 року позивач ОСОБА_5 користується своїм будинком, проживає в ньому, не маючи жодного доступу до їхнього двору.

Їм відомо, що для проходу до свого домоволодіння він користувався земельними ділянками інших сусідів. Також у нього є можливість користуватись існуючим по цей час проходом до свого будинку з АДРЕСА_1 , який розташований між будинком АДРЕСА_3 (фото додаються, додаток № 2).

Тому твердження позивача про те, що він не може використовувати за цільовим призначенням свою земельну ділянку площею 0,0436 га, право власності на яку він зареєстрував 31.07.2020р., як і про те, що проїзд та прохід до його земельної ділянки проходить через присадибну земельну ділянку відповідачів, тобто, через їхню, не відповідає дійсності.

Тим більше, що під`їзд до земельної ділянки ОСОБА_5 транспортними засобами не є обов`язковою умовою «нормального використання» присадибної земельної ділянки.

Вони, як власники, мають право використовувати свою земельну ділянку на власний розсуд, задля задоволення потреб своєї сім`ї. Вони не бажають бачити в своєму дворі сторонніх осіб, з якими до того ж мають неприязні стосунки. Вони не вважають за можливе і законне влаштовувати під вікнами свого будинку у власному дворі дорогу, по якій в любий час забажалось ОСОБА_5 вільно рухатись своїм транспортом. Свій транспорт він може залишати в передбачених для цього місцях, або винаймати чи придбати у власність для цього гараж, паркомісце, тощо. А можливості проходити до свого будинку поза межами їхньої земельної ділянки він не позбавлений. Намагання облаштовувати, покращувати своє життя за рахунок погіршення їхнього, за рахунок порушення їх прав (власності, недоторканності житла чи іншого володіння, невтручання в особисте і сімейне життя) є недопустимим. Вони рівні в своїх правах, вони не порушують прав власності, чи будь-які інші права позивача, тому розраховують, що суд не допустить порушення їхніх прав.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Тобто, саме позивач має надати суду належні та допустимі докази на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки будь-яким іншим способом.

Але ОСОБА_5 таких доказів суду не надав. Додані до позовної заяви знімок та проектний план встановлення земельного сервітуту, які виготовлені інженером- геодезистом ОСОБА_15 не є належними, достатніми та допустимими доказами в даній справі. Тут звертають увагу на ту обставину, що сертифікований інженер-геодезист ОСОБА_6 при складанні цього проектного плану не був на їх земельній ділянці, у їхньому дворі. Цей план є лише теоретичним припущенням, яке не грунтується ні на відповідних вимогах законодавства щодо можливості облаштування проїзду, ні на врахуванні фактичного стану їхнього подвір`я, про що свідчить наданий знімок взагалі не зрозуміло.

Вони ще раз наголошують на тому, що у позивача ОСОБА_5 є можливість використовувати свою земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0219 за її цільовим призначенням без встановлення земельного сервітуту через їх земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0144. Про це свідчить навіть без проведення будь-яких експертиз той факт, що вже більше 10 років він, не маючи доступу до їхньої земельної ділянки, успішно використовує свою, не має жодних перешкод до проживання в своєму будинку.

Ухвалою суду від 18.01.2022 призначено по справі судову земельно-технічну експертизу ( а. с. 82-85 том 1 ).

На виконання вищевказаної ухвали суду, 03.03.2023 за № 6909/22-41 здійснено висновок експертів ( 216-237 том 1 ).

Протокольною ухвалою від 10.04.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті ( а. с. 1-4 том 2 ).

05 червня 2023 року ухвалою суду у даній справі було призначено повторну судову земельно-технічну експертизу ( а. с. 43-48 том 2 ).

На виконання ухвали суду надано висновок експерта № 286/07-2023 від 16.01.2024 ( а. с. 94-115 том 2 ).

Розгляд справи неодноразово призначався, проводилися судові засіданні, під час яких, представник позивача підтримала позовні вимоги позивача, надавала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила задовольнити вимоги ОСОБА_5 в повному обсязі, при цьому, відповідачі та їх представник, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог позивача, просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на рішення суду від 2010 року та вказуючи на те, що встановлення сервітуту для проїзду по їх земельній ділянці взагалі є неможливим, для цього відсутні технічні можливості.

Під час розгляду даної справи також допитувалася експерт ОСОБА_16 , яка проводила дослідження та складала висновок при проведені повторної судово земельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 15.10.2024 клопотання відповідачів про встановлення додаткового строку для подання доказів було залишено без задоволення ( а. с. 191-193 том 2 ).

14.11.2024 в судовому засіданні сторони по справі прийняли у участь в судових дебатах.

Суд, з урахуванням наданих пояснення учасників справи в попередніх судових засіданнях, з урахуванням позицій, викладених в дебатах, дослідивши матеріалах справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2009 ( а. с. 8 том 1 ), Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.09.2009 ( а. с. 9 том 1 ) та земельної ділянки площею 0,0436 га кадастровий номер :04:013:0219 для будівництва та обслуговування житлового будку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2020( а. с. 17 том 1 ).

В свою чергу, відповідачпо справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_2 , по ? частині кожний на підставі договору дарування від 16.11.2007, який міститься в матеріалах справи, де ОСОБА_17 , як дарувальник, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , обдаровані, прийняли в дар в рівних частках житловий будинокпо АДРЕСА_2 ( а. с. 178-179 том 1 ).

Крім того, на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 27.09.2009 за № 1086 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було передано земельну ділянку, площею 692 кв.м по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується витягом з рішення.

Відповідно до цього рішення на ім`я ОСОБА_2 було виготовлено та видано 23.11.2009 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 354920, площею 0,0692 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, співвласником земельної ділянки в додатку до акту вказано ОСОБА_3 , акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03, що вбачається з цього акту.

Вищезазначене встановлено судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2010 ( а. с. 58-61 том 1 ).

Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з наявними матеріалами земельні ділянки сторін по справі розташовані по сусідству.

Встановлено, що відповідачі приватизували свою земельну ділянку, розміщення земельних ділянок сторін по справі, що відображено у відповідній схемі, додана до матеріалів справи ( а. с. 66 том 1 ).

Додано до матеріалів справи сторонами у справі і технічні паспорти від 23.03.2009 та 02.04.2010, відповідно ( а. с. 10-12, 67 том 1 ).

20 серпня 2021 року позивач ОСОБА_5 звернувся до відповідачів із пропозицією про укладання договору земельного сервітуту ( а. с. 19 том 1 ), надавши проект договору про встановлення земельного сервітуту та проектний план встановлення земельного сервітуту ( а. с. 20 том 1 ), яку відповідачі отримали 28 серпня 2021 року, про що свідчать докази направлення ( а. с. 21 том 1 ) та відстеження з Укрпошти ( а. с. 22 том 1), однак на пропозицію відповідачі не відреагували.

Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач просив в судовому порядку встановити земельний сервітут проходу та проїзду транспортними засобами до належної йому земельної ділянки, через частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення міститься й у статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. При цьому за змістом цієї статті перелік земельних сервітутів, що визначені в ній, не є вичерпним.

Порядок та особливості встановлення земельних сервітутів конкретизовано в Земельному кодексі України відповідно до статті 100 якого сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З викладеного вбачається, що метою встановлення земельного сервітуту на певний строк чи без зазначення строку є задоволення потреб у ефективному використанні свого майна. При цьому однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення такої потреби у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (стаття 103 ЗК України). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Такі ж вимоги висуваються до особи, яка просить надати дозвіл на формування земельної ділянки та встановлення сервітуту.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 920/1204/17, від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, від 09.12.2019 у справі №607/20779/14-ц, від 17.09.2018 у справі № 686/3104/16-ц, від 21.03.2018 у справі №379/794/16-ц.

В свою чергу, позивач не довів в судовому засіданні, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом,найменш обтяжливим способом для відповідачів, які заперечували проти встановлення такого сервітуту.

Посилання з боку сторони позивача на висновок експерта за результатами проведення повторної судової земельно-технічної експертизи від 16.01.2024 за № 286/07-2023яким, серед іншого, встановлено технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідачів, при умові знесення «крильце до будинку» та крильце до гаража», оскільки дані споруди не зазначені в Технічному паспорті та перенесення в інше місце «убиральні», не може бути враховано судом, оскільки як зазначене вище, для встановлення сервітуту закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта для суду не є визначальним.

Окрім цього, з боку позивача не було доведено про відсутність можливості пройти чи проїхати до його земельної ділянки, іншим способом, аніж через земельну ділянку відповідачів, за наявного проходу до земельної ділянки позивача, що свідчить з матеріалів справи ( фотографій), що такий прохід існує.

Крі того, з боку позивача не було спростовано доводів відповідачів, що останній з 2009 року по теперішній час обходиться без проходу та проїзду саме через подвір`я відповідачів.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 372/1567/17 (постанова від 18 січня 2021 року).

В зазначені постанові Верховний Суд вказав, що дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1. Посилання заявника на те, що суди помилково не взяли до уваги висновок судової комісійної земельно-технічної експертизи, яким, серед іншого, встановлено технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідача не є переконливими, оскільки суди правильно урахували, що для встановлення сервітуту закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта для суду не є визначальним. Суди правильно вказали на безпідставність доводів позивача про відсутність можливості пройти чи проїхати до його земельної ділянки, яку він використовує для городництва, іншим способом, аніж через земельну ділянку відповідача за встановлених судами обставин наявного проходу до земельної ділянки позивача по грунтовій дорозі.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім цього, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні приватизованою земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_5 до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління земельних ресурсів к м. Білій Церкві про визнання рішення Білоцерківської міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, зобов`язанняне чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено, вирішено усунути перешкоди для ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної власності, зобов`язавши ОСОБА_5 знести збудований частково на земельній ділянці позивачів гараж, позначений на плані літерою «Б-1». В задоволені позову ОСОБА_5 , відмовлено ( а. с. 58-61 том 1 ).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 січня 2011 року апеляційна скарга ОСОБА_5 відхилена, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2010 року залишено без змін ( а. с. 62-64 том 1 ).

Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2010 рокубуло встановлено, що в генеральному плані забудови домоволодіння АДРЕСА_1 , як додатку до договору про надання земельної ділянки під забудову розміром 396кв.м. ОСОБА_7 , показано проїзд до вул. Надрічної з правої сторони земельної ділянки між домоволодінням АДРЕСА_4 , більше в жодній технічній документації цей проїзд не відображений. Як вбачається з технічної документації МБТІ, сам власник домоволодіння АДРЕСА_1 збудував житлову прибудову до свого будинку, розмістивши її частково на тій земельній ділянці, площею 95 кв.м., яка передбачалася генеральним планом забудови для проїзду до АДРЕСА_1 . Таким чином, жодних належних доказів, які б підтверджували те, що дійсно при виділенні земельної ділянки під забудову ОСОБА_7 було вирішено питання про облаштування проїзду-проходу до його домоволодіння саме через двір домоволодіння АДРЕСА_2 , суду не було надано. Частина земельної ділянки по АДРЕСА_2 не може бути виділена власнику сусіднього домоволодіння ОСОБА_5 , не може бути виділена частина земельної ділянки цього домоволодіння шириною 3 м у спільну власність ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . При вирішенні спору суд також виходить з того, що на даний час взагалі відсутня можливість облаштувати проїзд-прохід шириною саме 3 м, як того просить ОСОБА_5 , через двір домоволодіння АДРЕСА_2 , враховуючи місце розташування будинку і всіх господарських будівель та споруд, що підтвердив в суді спеціаліст управління містобудування та архітектури ОСОБА_18 , який вказав на те, що відсутня технічна можливість облаштувати проїзд через двір домоволодіння АДРЕСА_2 , оскільки згідно ДБН 360-92 Планування сільських та міських населених пунктів ширина проїзду повинна становити 3 м., а це неможливо на даному подвір`ї з врахуванням місцярозташування будівель і споруд. Як встановлено судом, ОСОБА_5 на даний час здійснює прохід до свого домоволодіння через сусідню земельну ділянку по АДРЕСА_5 , де відповідно до викопіювання із плану земельної ділянки зазначено розмір земельної ділянки 1634кв.м, з них 724 кв.м - це лишки. Крім того, із наданих до суду фотографій вбачається, що є прохід до домоволодіння АДРЕСА_1 між домоволодіннями АДРЕСА_3 . Тобто, є варіанти вирішення даного питання не тільки за рахунок частини земельної ділянки через двір домоволодіння АДРЕСА_2 і цього права ОСОБА_5 не позбавлений. Позов ОСОБА_5 суд вважає необґрунтованим, оскільки (ним) не надано безспірних доказів того, що проїзд-прохід до його домоволодіння був встановлений саме через двір домоволодіння АДРЕСА_2 .

Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд виходить із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечували відповідачі, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про сплату № 82569 від 22.10.2021 ( а. с. 6 том 1 ).

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 78, 91, 96, 98, 99, 100, 103 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 321, 401, 402, 404 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 133, 141, 187, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України,постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2, Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 ( адреса проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 25 листопада 2024 року, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов