Справа № 344/9096/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1092/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_2 , на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2024 року в складі судді Антоняка Т. М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про вилучення майна з приватної власності та повернення його до спільної сумісної власності, визнання незаконною передачу у приватну власність,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про вилучення майна з приватної власності та повернення його до спільної сумісної власності, визнання незаконною передачу у приватну власність.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 (мансарда) в цьому ж будинку, який є трьохквартирним. Внаслідок незаконної приватизації ОСОБА_3 частин приміщень будинку, позивач не може користуватися сходовим майданчиком на горищному поверсі та вхідним коридором на першому поверсі, з якого ведуть сходи на сходовий майданчик горища.

Виходячи з наведеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив вилучити майно: сходовий майданчик на горищному поверсі площею 8,8 м2 та сходовий майданчик - коридор на першому поверсі площею 9,5 м2 по АДРЕСА_3 з приватної власності відповідача ОСОБА_3 , що забезпечить повернення майна до спільної сумісної власності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вилучення майна з приватної власності, повернення майна до спільної сумісної власності відмовлено (т. 1, а. с. 132, 133-135 ).

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 184, 185-186, т. 1).

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 260-262).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2024 року до участі у справі залучено як співвідповідача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради (т. 3, а. с. 31).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував того, що відповідно до норм законодавства спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування, а право спільної сумісної власності передбачає розпорядження спільним майном за згодою співвласників. Так, відповідно до згаданих норм законодавства вважає спірні приміщення спільними для всіх співвласників багатоквартирного будинку, які не підлягають передачі в приватну власність.

Крім того, суд не надав оцінку доказам, наведених в поясненнях від 30 травня 2023 року, не здійснив правового аналізу наведених обставин, не навів міркувань про відповідність дій державних органів законодавчим приписам. Письмові пояснення представника позивача від 30 травня 2023 року суд до уваги також не взяв. Не було досліджено пояснень представника позивача, які містяться в касаційній скарзі від 22 січня 2016 року, в яких наведені докази незаконного залучення площ допоміжних приміщень спільного користування до квартир АДРЕСА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення законного представника позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Пинчук Н. В., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Павликівської Г. М. та представника виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Медицької С. В., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 03 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_3 є власником квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

Право власності на квартиру АДРЕСА_6 відповідач набув за договором довічного утримання від 09 лютого 1995 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М. І., укладеним з ОСОБА_5 (непрацездатна по віку 1930 року народження) ( т. 1 а.с. 18-19).

Право власності на квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_3 набуто на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 20-21). Сім`я Рибаченків, в свою чергу, набула у власність квартиру АДРЕСА_8 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності від 13 вересня 2006 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду (т. 1 а.с. 12, 13).

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін в судовому засіданні апеляційного суду та змісту позовних вимог, спір між сторонами виник з приводу того, що відповідач ОСОБА_3 , як власник квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_8 здійснив їх реконструкцію шляхом об`єднання в одне житлове приміщення в результаті чого утворилася квартира АДРЕСА_4 .

Така реконструкція була закінчена відповідачем 10 березня 2017 року, що підтверджується Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № ІФ49, зареєстрованої Управлінням з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (т. 2 а.с. 82-88).

При цьому рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011 зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем в будинку АДРЕСА_3 , шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридору та демонтажем металевої решітки до спільного коридору та горища.(т. 1 а.с. 56-60).

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення у справі № 0907/5844/2011, Апеляційний суд Івано-Франківської області прийшов до висновку про відсутність підстав вважати недійсними приватизаційні документи, документи про власність та цивільно-правові угоди на підставі яких ОСОБА_3 набув право власності на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_8 в спірному будинку в зв`язку із чим відмовив у задоволенні цих позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у здійсненні права власності, апеляційний суд встановив, що виходячи із технічних характеристик будинку, довідок та схем на нього, спільними для всіх його співвласників є допоміжні приміщення сходової клітки на горище та входу на сходову клітку.

Крім того, за частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Сторони та їх представники в судовому засіданні апеляційного суду не заперечували, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу у користуванні саме спірними сходовим майданчиком на горищному поверсі площею 8,8 м2 та сходовим майданчиком-коридором на першому поверсі площею 9,5 м2, які перейшли у власність відповідача внаслідок реконструкції будинку.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011 до теперішнього часу не виконано.

Право власності ОСОБА_3 на новостворену квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора 34523639 від 29 березня 2017 року (т. 2 а.с. 89-90).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Позивач своєї згоди на передачу у власність відповідачу спірних приміщень не давав.

Як встановлено апеляційним судом, підставою для реєстрації права власності ОСОБА_3 на новостворену квартиру стали: державний акт на право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу від 14 вересня 2010 року, договір довічного утримання від 09 лютого 1995 року та Декларація про готовність об`єкта до експлуатації (т. 2 а.с. 89-90).

Позивачка раніше вже оспорювала зазначені договори та свідоцтва у суді і в задоволенні цих позовних вимог їй було відмовлено (рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011).

В той же час Декларація про готовність об`єкта до експлуатації не може бути скасована судом, оскільки після реєстрації права власності на збудований об`єкт відсутні правові підстави для скасування декларації про готовність об`єкта (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 757/920/20-ц).

У момент реєстрації права власності на збудований об`єкт, декларація про готовність об`єкта до експлуатації вичерпує свою дію. Отже, скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків.

Таким чином апеляційний суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивачки у цій справі будуть вимоги щодо зобов`язання відповідача привести будинок у стан, який існував до проведеної ним реконструкції, що в свою чергу буде відповідати рішенню Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011, яке набрало законної сили, та надасть змогу виконати його відновивши права позивача на користування спірними допоміжними приміщеннями у будинку.

Проте з такими позовними вимогами позивач до суду не звертався, а тому згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України в задоволенні позовних вимог йому необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, суд першої інстанції не встановив цей спосіб та не зазначив в ухваленому рішенні пославшись лише на наявність рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що спірні приміщення не належали до допоміжних приміщень та не знаходились у спільному користуванні власників квартир будинку до його реконструкції, що суперечить рішенню від 18 грудня 2012 року у справі № 0907/5844/2011, яке набрало законної сили та яким встановлено належність спірних приміщень до допоміжних. Ці обставини встановлені щодо тих самих осіб, які беруть участь у цій справі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову, перерозподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2024 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про вилучення майна з приватної власності та повернення його до спільної сумісної власності, визнання незаконною передачу у приватну власність - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева