Справа № 128/5046/23
Провадження № 22-ц/801/1599/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 рокуСправа № 128/5046/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шмирова Є.І., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №128/5046/23 запозовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Найчук Ольги Євгеніївни на рішення Вінницькогорайонного суду Вінницької області від 22 травня 2024 року,яке ухвалила суддя Васильєва Т.Ю. в Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 22 травня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 24 серпня 2008 року уклали шлюб, який було розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року.

Відповідно до розписки від 12 грудня 2011 року, ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , позичив у позивачів кошти в розмірі 17 000 доларів США на купівлю житла в присутності свідків.

16 грудня 2011 року за вказані кошти ОСОБА_3 з дозволу ОСОБА_5 придбав житло, а саме 1/2 будинку АДРЕСА_1 , тобто за кошти, отримані в борг, які були витрачені в інтересах сім`ї, про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу, отже відповідачі є солідарними боржниками за зазначеною розпискою.

Враховуючи, що в розписці від 12 грудня 2011 року не вказано строк повернення боргу, 03 листопада 2023 року позивачами було направлено відповідачам претензію від 31 жовтня 2023 року про сплату боргу солідарно в розмірі 17 000 доларів США на протязі 10 днів з моменту отримання претензії, ОСОБА_3 отримав претензію 11 листопада 2023 року, а ОСОБА_5 - 17 листопада 2023 року, та станом на 11 грудня 2023 року борг відповідачами повернутий не був.

Таким чином, позивачі просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 624 580 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 травня 2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 624580 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу солідарно з ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6245,80 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Найчук О.Є. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, при ухвалені рішення суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, необґрунтовано відмовив у прийнятті доказів, неправильно дослідив та оцінив докази, в результаті чого прийшов до помилкових висновків про стягнення боргу лише з ОСОБА_3 . Таким чином, просила скасувати рішеннята ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення коштів за договором позики (розпискою) тільки з відповідача ОСОБА_3 , оскільки кошти в розмірі 17000 доларів США були взяті в борг у позивачів та використані в інтересах сім`ї, для придбання нерухомого майна. За таких обставин вважає, що кошти отримані згідно розписки підлягають стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - адвокат Зубань О.О. просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року (справа № 128/2337/20) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано. Згідно даного рішення сторони перебували в шлюбі з 24 серпня 2008 року.

Згідно розписки, оригінал якої було оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні, 12 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичив у своїх батьків, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гроші в іноземній валюті в сумі 17 000 доларів США для купівлі житла, в присутності свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і секретаря сільської ради Кравчук Г.Й., що вони засвідчили своїми підписами.

Згідно копії договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1552, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_9 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Продаж за домовленістю сторін вчиняється за 11 000 гривень, які покупець передав продавцю повністю до підписання цього договору (п. 2.1.). Договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_5 (п. 4.4.). Здійснено державну реєстрацію договору купівлі-продажу та права власності.

Згідно копії претензії та доказів її надіслання відповідачам, 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали претензію ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в якій вимагали в останніх повернути солідарно позичені кошти відповідно до розписки від 12 грудня 2011 року. ОСОБА_5 отримала дану претензію 17 листопада 2023 року, а ОСОБА_3 - 11 листопада 2023 року.

Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1553, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,0737 га в АДРЕСА_1 . Продаж за домовленістю сторін вчинено за 4000 грн, які покупець передав продавцю повністю до підписання цього договору (п. 2.1.). Договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_5 (п. 5.8.).

Згідно з копією довідки про доходи форми ОК-5, ОСОБА_5 за період з 2010 року по 2023 рік отримувала доходи, з яких сплачувалися страхові внески, в тому числі протягом липня 2010 року - березня 2011 року.

Відповідно до копії договору про надання інформаційно довідкових та посередницьких послуг від 29 жовтня 2011 року, ПП «Веста» взяло на себе зобов`язання з пошуку нерухомості комерційного призначення для ОСОБА_3 в районі Вінницького району на суму до 15 000 доларів США, сторонами такого договору є ПП «Веста» та відповідач ОСОБА_3 , відомості в ньому про обізнаність з таким договором відповідачки ОСОБА_5 відсутні, підтвердження вказаної вартості оглянутого об`єкта його власником також відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_3 на користь позивачів заборгованість за договором позики в сумі 624580 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не повернув позивачам кошти отримані згідно розписки від 12 грудня 2011 року в розмірі 17000 доларів США (станом на 11 грудня 2023 року складає 624580 грн), тому заборгованість підлягає стягненню саме з відповідача ОСОБА_3 .

Відмовляючи в солідарному стягненні заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 не була стороною договору позики, оскільки він укладався за її відсутності, свою обізнаність та згоду на укладення такого договору заперечує, при цьому докази її згоди та обізнаності з ним в матеріалах справи відсутні. Вона надавала згоду саме на укладення договорів купівлі-продажу майна, в яких вказана ціна придбання такого майна в значно меншому розмірі. Крім того, правочин виходить за межі дрібного побутового, використання отриманих відповідачем ОСОБА_3 в борг коштів в інтересах сім`ї не доведено.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Враховуючи те, що умови договору позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувалось, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми боргу за договорами позики з відповідача ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі як на підставу своїх вимог посилися на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, оскільки грошові кошти отримані в інтересах сім`ї, тому підлягає стягненню з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц (провадження № 61-12830св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договорів позики вбачається, що стороною договорів є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про те, що унаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи. Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті частини боргу за договорами позики, суд виходив із того, що відповідачі перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13».

Установивши, що договір позики (розписка) між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений 12 грудня 2011 року, проте ОСОБА_5 згоди на отримання її чоловіком коштів за цією розпискою в розмірі 17000 доларів США, не надавала, а встановлені обставини у справі не підтверджують, що кошти за договором позики були надані та використані в інтересах сім`ї, що також ОСОБА_5 заперечувала, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про солідарне стягнення боргу за договором позики (розпискою) від 12 грудня 2011 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Найчук Ольги Євгеніївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницькогорайонного суду Вінницької області від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.