Номер провадження: 22-ц/813/1153/24
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Салтан Л.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

20.06.2022 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_3 про повернення коштів.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 10 січня 2022 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу дуплексу, частини будинку АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено за участі директора ріелторського Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕЙДЖ ДЕВЕЛОПМЕНТ» ОСОБА_5 .

За умовами пункту 6 попереднього договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язався у строк до 10 квітня 2022 року підготувати документи для продажу квартири: сплатити всі існуючі заборгованості по сплаті за комунальні послуги (тепло-, водо-, електро-, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території). Зняти з об`єкту нерухомості всіх зареєстрованих осіб, а також здійснити виселення всіх зареєстрованих, проживаючих в ньому осіб і звільнити вказаний об`єкт в зазначений строк.

Крім того, пунктом 15 попереднього договору передбачені додаткові умови, а саме, відповідач до нотаріального оформлення основного договору купівлі-продажу мав здійснити розподіл земельної ділянки, на якій розташований будинок та ввести будинок до експлуатації.

На виконання пункту 4 попереднього договору, 10.01.2022 року позивачкою в присутності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейдж Девелопмент» ОСОБА_5 , було передано відповідачу ОСОБА_3 у якості авансу кошти у розмірі 1000 доларів США в рахунок оплати вищевказаного об`єкту нерухомості.

Решту суми 59 000 тис. доларів США, що складає 1621910 (один мільйон шістьсот двадцять одна тисяча дев`ятсот десять гривень) мала бути сплачена під час укладення «Основного договору».

Факт передачі та отримання авансу підтверджено підписом позивача та підписом відповідача на попередньому договорі.

Слід зазначити, що пунктом 8 попередньої угоди передбачено, що у випадку відмови «Продавця» від укладання «Основного договору» або вчинення останнім дій, завдяки яким укладення «Основного договору» в установлений в «попередньому договорі» строк є неможливим, «Продавець» на першу вимогу «Покупця», в день отримання такої вимоги від «Покупця», сплачує штраф у розмірі, який відповідає розміру авансу, переданого «Покупцем» в рахунок оплати «Об`єкта» нерухомості і повертає «Покупцю» аванс, отриманий «Продавцем». До узгодженого строку - 10 квітня 2022 року відповідач умови попереднього договору не виконав. За таких обставин, оскільки відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, 23.05.2022 року позивачкою надіслано листа на його адресу з проханням повернути їй аванс та сплатити штраф у розмірі переданого авансу.

До теперішнього часу відповідач не надав відповіді на її заяву, а відтак вважає, що її права порушені і вона вимушена звернутися до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів задоволено частково.

Визнано попередній договір купівлі-продажу дуплексу, частини будинку АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одеса нікчемним.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 січня 2022 року був укладений між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувався.

Оскільки в момент вчинення правочину сторони не дотримались вимог, встановлених ч. 4 ст. 203 ЦК України, тому даний правочин є недійсним. Недійсність цього правочину встановлена законом, тому цей правочин є нікчемним.

Позивач зазначає, що відповідач має повернути грошові кошти в розмірі 29255 грн., що були передані останньому як аванс, на виконання попереднього договору купівлі-продажу від 10 січня 2022 року, який є нікчемним.

Однак, враховуючи позицію позивача, суд зазначив, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження факту отримання вказаної грошової суми відповідачем, окрім наданої копії попереднього договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2022, який не може бути достовірним та достатнім доказом, у розумінні ст.ст. 79, 80 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати попередній договір купівлі-продажу дуплексу, частини будинку АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 10 січня 2022 року у місті Одеса - нікчемним;

- стягнути з ОСОБА_3 ( код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( код РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти, передані в якості авансу в розмірі 29 255 грн., що еквівалентно 1000 доларів США;

На обґрунтування своїх доводів вказує, що надана до суду копія попереднього договору належно завірена, мета укладення цього попереднього договору полягала у тому, аби відповідач ОСОБА_3 у строк до 10 квітня 2022 року підготував документи для продажу квартири: сплатив всі існуючі заборгованості по сплаті за комунальні послуги (тепло-, водо-, електро-, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території). Зняв з об`єкту нерухомості всіх зареєстрованих осіб, а також здійснив виселення всіх зареєстрованих, проживаючих в ньому осіб і звільнив вказаний об`єкт в зазначений строк.

Крім того, пунктом 15 попереднього договору передбачені додаткові умови, а саме, відповідач до нотаріального оформлення основного договору купівлі-продажу мав здійснити розподіл земельної ділянки, на якій розташований будинок та ввести будинок до експлуатації.

Підтверджуючи свій намір придбати вказану квартиру та на виконання умов пункту 4 попереднього договору, 10.01.2022 року нею в присутності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейдж Девелопмент» ОСОБА_5 , було передано відповідачу ОСОБА_3 у якості авансу кошти у розмірі 1000 доларів США в рахунок оплати вищевказаного об`єкту нерухомості.

Вказані кошти передані в якості авансу, а решта суми 59 000 тис. доларів США, що складає 1 621 910 (один мільйон шістьсот двадцять одна тисяча дев`ятсот десять гривень) мала бути сплачена під час укладення «Основного договору».

Саме про це ОСОБА_1 було зазначено в позовній заяві. Тобто, формою досягнення згоди щодо домовленості з купівлі-продажу вказаної квартири і був підписаний нею та ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу.

Попередній договір купівлі-продажу був підписаний обома сторонами, що свідчить про отримання відповідачем ОСОБА_3 грошової суми авансу у розмірі 1000 дол. США. Оскільки в цьому договорі зазначено, що решту суми 59 000 дол. США в еквіваленті 1621910 (один мільйон шістьсот двадцять одна тисяча дев`ятсот десять гривень) буде сплачено під час укладення «Основного договору».

Оскільки у передбачений попереднім договором строк договір купівлі-продажу нерухомого майна не був укладений, можна дійти до висновку про те, що платіж, переданий позивачем ОСОБА_3 за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 27 969, 40 грн. Станом на 24 травня 2022 року, сума, що еквівалентна 1 000 доларів США становить 29 255 гривень згідно з офіційним курсом Національного банку України.

Вважає, що під час судового розгляду справи не в повному обсязі встановлено всі обставини справи, а відтак, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2023 року є незаконним.

Щодо явки сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , до суду не з`явились , клопотань про відкладення судового засідання не надали, що відповідно до вимог ст.372 ЦПК України не заважає судовому перегляду судового рішення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами попередній договір є нікчемним, оскільки в момент вчинення правочину сторони не дотримались вимог, встановлених ч. 4 ст. 203 ЦК України, тому даний правочин є недійсним. Недійсність цього правочину встановлена законом, тому цей правочин є нікчемним.

В цій частині рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку.

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та вимог позивача про стягнення із відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 29 255 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США, переданих за Попереднім договором від 10.01.2022 року, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, позивач зазначає, що відповідач має повернути грошові кошти в розмірі 29255 грн., що були передані останньому як аванс, на виконання попереднього договору купівлі-продажу від 10 січня 2022 року, який є нікчемним.

Однак, враховуючи позицію позивача, суд зазначає, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження факту отримання вказаної грошової суми відповідачем, окрім наданої копії попереднього договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2022, який не може бути достовірним та достатнім доказом, у розумінні ст.ст. 79, 80 ЦПК України.

Так, враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту перерахування чи передачі грошових коштів відповідачу, не було надано жодних достовірних доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в позові, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за їх недоведеністю.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) міститься висновок про те, що «правове значення розписки може не обмежуватися посвідченням певних обставин. Наприклад, відповідно до наведених вище положень абзацу третього частини першої статті 937 та частини другої статті 1047 ЦК України розписка може підтверджувати укладення договору зберігання в письмовій формі, підтверджувати укладення договору позики та його умов. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому. Положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір».

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 10 січня 2022 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу дуплексу, частини будинку АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено за участі директора ріелторського Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕЙДЖ ДЕВЕЛОПМЕНТ» ОСОБА_5 .

На виконання пункту 4 попереднього договору, 10.01.2022 року позивачкою в присутності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Стейдж Девелопмент» ОСОБА_5 , було передано відповідачу ОСОБА_3 у якості авансу кошти у розмірі 1000 доларів США в рахунок оплати вищевказаного об`єкту нерухомості.

У зазначений строк основний договір між сторонами укладено не було.

23 травня 2022 року позивачем на адресу відповідача було направлено Заяву щодо повернення грошових коштів за попереднім договором від 10 січня 2022 року, відповідно до якої Позивачем зазначено, що станом на момент звернення продавцем ОСОБА_3 не виконано умови п. 15 попереднього договору.

Пунктом 8 попередньої угоди передбачено, що у випадку відмови «Продавця» від укладання «Основного договору» або вчинення останнім дій, завдяки яким укладення «Основного договору» в установлений в «попередньому договорі» строк є неможливим, «Продавець» на першу вимогу «Покупця», в день отримання такої вимоги від «Покупця», сплачує штраф у розмірі, який відповідає розміру авансу, переданого «Покупцем» в рахунок оплати «Об`єкта» нерухомості і повертає «Покупцю» аванс, отриманий «Продавцем».

За умовами пункту 6 попереднього договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язався у строк до 10 квітня 2022 року підготувати документи для продажу квартири: сплатити всі існуючі заборгованості по сплаті за комунальні послуги (тепло-, водо-, електро-, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території). Зняти з об`єкту нерухомості всіх зареєстрованих осіб, а також здійснити виселення всіх зареєстрованих, проживаючих в ньому осіб і звільнити вказаний об`єкт в зазначений строк.

Крім того, пунктом 15 попереднього договору передбачені додаткові умови, а саме, відповідач до нотаріального оформлення основного договору купівлі-продажу мав здійснити розподіл земельної ділянки, на якій розташований будинок та ввести будинок до експлуатації.

Відповідачем жодним чином не заперечуються та не спростовуються вказані обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно часини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України.)

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 частини першої статті 216 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються, зокрема, також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином ( пункт 1 частини 3 статті 1212 ЦК України).

Таким чином, передані позивачкою кошти у розмірі 1000 дол. США підлягають стягненню з ОСОБА_6 на підставі статті 1212 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню в частині відмови позовних вимог з ухваленням в цій частині нового судового рішення,- про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 1000 дол. США.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

При цьому вказана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається зі змісту договору, сторони визначили у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки сторони у попередньому договорі передбачили суму у еквіваленті до долара США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача кошти у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог.

Позивач просив стягнути кошти, внесені за попереднім договором в розмірі 29 255 грн.. Такий розрахунок нею було зроблено станом на день подачі позовної заяви із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на цю дату.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати у відповідній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення грошових коштів.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2023 року в частині позовних вимог про стягнення з відповідача раніше переданої до Договору суму авансу 29 255 грн. - скасувати.

Постановити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 в, РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти у сумі 29 255 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 в, РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1488 гривень 60 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова