ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2741/24
У Х В А Л А

про залишення апеляційної скарги без руху

18 липня 2024 року суддя Харківського апеляційного суду Мальований Ю.М., розглянувши в порядку підготовки до апеляційного розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2024 року в складі судді Невеніцина Є.В. у справі №638/17377/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири залишено без розгляду.

07 червня 2024 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення безпосередньо до Харківського апеляційного суду подала апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою судді-доповідача від 14 червня 2024 року із Дзержинського районного суду м. Харкова витребувано цивільну справу № 638/17377/17, яка надійшла до Харківського апеляційного суду 20 червня 2024 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 червня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху для сплати судового збору в розмірі 605,60 грн та подання оригіналу платіжного доручення, для викладення апеляційної скарги державною (українською) мовою та для виконання вимог статті 356 ЦПК України - протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

16 липня 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 в якій зазначено, що ухвала суду апеляційної інстанції від 24 червня 2024 року є дискримінаційна. Також, до заяви додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 605,60 грн за подання апеляційної скарги, що відповідає вимогам пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Однак, вимоги ухвали Харківського апеляційного суду від 24 червня 2024 року виконані не в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Частиною 1 статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа N 10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).

Відповідно до частини 4 статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Частинами 1, 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" встановлено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, учасники судового процесу які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 7 червня 2019 року у справі №826/10114/17, від 3 вересня 2020 року у справі №826/6286/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №815/1958/16 та від 7 грудня 2020 року у справі №138/132/20.

Вимоги щодо складання документа процесуального характеру державною (українською) мовою викладені, зокрема, в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 11-955зі19 (9901/98/19) та від 12 лютого 2020 року у справі №9901/12/20 (П/9901/12/20).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 8-рп/2008 у справі №1-18/2008 встановлено, що відповідно до статті 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15 травня 2003 року N 802-IV.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду. Законом України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Слід зазначити, що у постановах від 19 грудня 2019 року у справі №520/6952/19 та від 14 травня 2020 року у справі №826/7282/17 Верховним Судом висловлено правову позицію щодо викладення відповідної заяви (скарги) державною мовою, тобто українською мовою.

У рішенні "Менцен проти Латвії" (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10 травня 2018 року у справі №823/2164/17, відмова у доступі до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови апеляційної скарги, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими у статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга повинна бути викладена державною (українською) мовою.

Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2022 року по справі №160/27610/21.

Враховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку, що апеляційна скарга, викладена іншою мовою ніж державна, не може бути прийнята до національного суду. А тому особа, яка подала апеляційну скаргу, має викласти її державною мовою.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до перекладача з метою приведення апеляційної скарги у відповідність до вимог закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження повинні бути викладені державною (українською) мовою.

Також, до апеляційної скарги необхідно додати копії скарги з усуненими недоліками та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі (пункт 2 частини 4 статті 356 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням апелянту строку для усунення вказаних недоліків.

Керуючись статтями 185, 356, 357 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року - залишити без руху для викладення апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження державною (українською) мовою та для виконання вимог статті 356 ЦПК України - протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання у встановлений строк вищевказаних вимог ухвали апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Ю.М. Мальований