Номер провадження: 22-ц/813/131/24
Справа № 521/4606/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

від відповідача Департаменту міського господарства Одеської міської ради не з`явились,

від відповідача комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» - не з`явились,

від відповідача ОСОБА_3 не з`явились,

переглянувши справу №521/4606/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу за апеляційною скаргою представника Форостенка Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року у складі судді Мазун І.А., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 01 березня 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та проживав зі своїм батьком ОСОБА_4 , у квартирі знаходяться його речі, батькові надавав грошові кошти на сплату житлово-комунальних послуг. Батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті стало відомо, що батько ОСОБА_4 приватизував квартиру 2008 році.

Позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 16 грудня 2008 року за №3-27615 (т.1 а.с.2).

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.6).

11 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та вказав, що квартира ОСОБА_4 була продана 09 квітня 2013 року ОСОБА_3 , проте ні батько, ні він коштів від продажу квартири не отримали; просив:

визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 16 грудня 2008 року за №3-27615;

скасувати розпорядження органу приватизації від 16 грудня 2008 року на приватизацію квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 квітня 2013 року, за яким ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_5 , продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ;

встановити порядок виконання рішення суду, за яким рішення є підставою для скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (т.1 а.с.8-9).

На виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року КП «Міське агентство з приватизації житла» надано копії документів на приватизацію квартири (т.1 а.с.13, 15-20).

Відповідач Департамент міського господарства Одеської міської ради позов не визнав, зазначивши, що приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; наймачем квартири були надані заява на приватизацію, довідка про склад сім`ї наймача квартири та займаних ним приміщень, технічний паспорт на квартиру; надані документи були належним чином посвідчені керівником підприємства з обслуговування житла та паспортистом (т.1 а.с.32).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2016 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено (т.1 а.с.36-39).

22 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення (т.1 а.с.52-54).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с.73-74).

10 травня 2018 року представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т.1 а.с.211).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2016 року залишено без змін (т.1 а.с.217-221).

Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 задоволено; заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2016 року, постанову апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на сплату за подання касаційної скарги судового збору в сумі 1030,00 грн. (т.2 а.с.37-42).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2019 року справу після касаційного перегляду прийнято до провадження (т.2 а.с.46).

На виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тихомировою К.В. надано копію Спадкової справи №5/2016 до майна померлого ОСОБА_4 (т.2 а.с.102, 110-137).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 12 листопада 2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (т.2 а.с.159-160).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року позов задоволено (т.2 а.с.178-181).

Висновок суду мотивовано тим, що позивачем доведено, відповідачем не спростовано факт проживання та реєстрації ОСОБА_1 у квартирі станом на дату її приватизації 16 грудня 2008 року, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 на приватизацію квартири. Розпорядження органу приватизації від 16 грудня 2008 року №214145 та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 прийняті з порушенням статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» без врахування прав ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири. Оскільки договір купівлі-продажу від 09 квітня 2013 року укладений на підставі розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, що підлягають визнанню недійсними, то зазначений договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2020 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 червня 2021 року справу прийнято до провадження іншим суддею-доповідачем з підстав самовідводу суддів.

В апеляційній скарзі представник в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.1 а.с.2 а.с.185-192).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Ухвалою суду від 17 березня 2016 року було витребувано з КП «Міське агентство з приватизації житла» документи, що стали підставою приватизації квартири, за цими документами у довідці про склад сім`ї наймача ОСОБА_4 було зазначено лише одну особу, яка мешкає та має право на житло, а саме ОСОБА_4 , що ставить під сумнів довідки від 2016 та 2019 років, які були надані позивачем ОСОБА_1 в порядку доведення факту свого проживання в квартирі на час її приватизації у 2008 році. Більш того, у довідці від 25 березня 2016 року вказано, що в квартирі мешкав та мав право на приватизацію ОСОБА_4 , тобто у довідці ОСОБА_1 не зазначений, проте суд на це увагу не звернув. В справі наявними є довідки про реєстрацію ОСОБА_1 , що видані одними й тими ж органами, проте містять протилежну інформацію. У разі реєстрації ОСОБА_1 у квартирі його батько ОСОБА_4 мав би отримати у ОСОБА_1 письмову згоду на приватизацію житла лише на ім`я батька ОСОБА_4 , тому відсутність такої згоди в документах приватизації вказує на відсутність реєстрації в квартирі ОСОБА_1 . Касаційна інстанція при скасуванні рішень попередніх судів вказала, що не з`ясовано де ОСОБА_1 був зареєстрований у 2008 році, які документи були підставою для реєстрації ОСОБА_1 в квартирі, чи була згода основного квартиронаймача ОСОБА_4 на реєстрацію в квартирі ОСОБА_1 , чи є докази сплати мита за реєстрацію в квартирі тощо. В справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 як член сім`ї наймача ОСОБА_4 виконував обов`язки по утриманню житла, сплаті житлово-комунальних послуг тощо. Суд не звернув увагу, що ОСОБА_7 сплачував рахунки на житлово-комунальні послуги, що були виставлені на одну особу. Після смерті батька ОСОБА_4 син ОСОБА_1 не звертався для переоформлення особового рахунку на квартиру; всі рахунки з 2013 року сплачував ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 . Дані паспорту ОСОБА_1 підтверджують, що він був зареєстрований з 20 липня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Мазурове Миколаївської області, тому посилання на те, що був наймачем квартири разом з батьком та був зареєстрований в квартирі з 1996 року безпідставні. Позивач не надав доказів того, що на момент приватизації квартири постійно проживав у квартирі. Крім того, до суду було подано заяву про застосування позовної давності, однак питання позовної давності залишилися поза увагою суду. ОСОБА_3 є власником квартири на підставі нотаріально посвідченого 09 квітня 2013 року договору купівлі-продажу, сплатив продавцю ОСОБА_4 за продану квартиру 280000,00 грн., зареєстрував за собою право власності на квартиру, сплачує за житлово-комунальні послуги. Визнання недійсним договору купівлі-продажу порушує права ОСОБА_3 на майно, яке він добросовісно набув за відплатним нотаріально посвідченим договором.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Свідоцтво про право власності на житло однокімнатну квартиру, загальною площею 38,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , видано 16 грудня 2008 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради Ліпському Сергію Миколайовичу на підставі Розпорядження органу приватизації від 16 грудня 2008 року №214145 (т.1 а.с.16,17).

У матеріалах справи на приватизацію, що надані 25 березня 2016 року комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року про витребування доказів, наявною є адресована керівнику органу приватизації Заява від 11 грудня 2008 року №986 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою квартири АДРЕСА_1 , де заявником ОСОБА_4 як наймачем не вказано членів сім`ї, які підлягають врахуванню при безоплатній передачі житла у власність. У Заяві вказано, що за адресою квартири АДРЕСА_1 проживає та має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_4 , 1958 року народження, основний квартиронаймач, зареєстрований у квартирі з 18 листопада 1996 року. Дані про осіб, які мешкають та зареєстровані в квартирі, посвідчені підписом керівника та паспортиста комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» та печаткою цього підприємства (т.1 а.с.18).

До Заяви від 11 грудня 2008 року №986 ОСОБА_4 на приватизацію додано Довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення (Додаток №1), де вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_4 , 1958 року народження, основний квартиронаймач, зареєстрований у квартирі з 18 листопада 1996 року. Квартира однокімнатна, має загальну площу 38,10 кв.м, житлову площу 20,0 кв.м; складається з однієї житлової кімнати площею 20,0 кв.м, кухні площею 7,50 кв.м, санвузла площею 3,40 кв.м, коридору площею 5.10 кв.м, має балкон площею 0,90 кв.м; за наймачем закріплена кладова площею 1,20 кв.м. Довідку посвідчено підписом керівника комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» та печаткою цього підприємства, підписом начальника дільниці №3 КП «ЖКС «Хмельницький» та штампом дільниці, підписом уповноваженої особи органу приватизації (т.1 а.с.19).

У матеріалах справи на приватизацію наявною є експлікація внутрішніх площ квартири та план; квартира знаходиться на 9-му поверсі будинку (т.1 а.с.20).

Згідно Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), діючою від імені ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на підставі Довіреності, посвідченої державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори 14 січня 2013 року за реєстровим №3-2, та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру загальною площею 38,1 кв.м АДРЕСА_1 . Продана квартира належала на праві власності продавцю ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 16 грудня 2008 року за №3-27615, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02 лютого 2009 року за реєстраційним номером: 26302949 в книзі: 699пр-12, номер запису 152 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1 (т.1 а.с.10).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років (т.2 а.с.113).

Спадкову справу №5/2016 до майна померлого ОСОБА_4 заведено 03 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тихомировою К.В. за заявою сина ОСОБА_1 , який вказав, що приймає спадщину, що залишилась на день смерті батька (що саме є спадщиною не вказано), що інших спадкоємців не має. У спадкові справі є заява ОСОБА_8 (брата померлого), подана до Іванівської районної державної нотаріальної контори 14 червня 2016 року, за змістом якої він прийняв спадщину, що залишилась після смерті брата ОСОБА_4 , у вигляді земельної ділянки, що знаходиться в с. Сухомлиново Іванівського району Одеської області. У Спадковій справі №5/2016 свідоцтва про право на спадщину не видані (т.2 а.с.121-136).

Згідно картки про прописку (Форма А) та по квартирної картки (Форма Б) на квартиру АДРЕСА_1 в квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 18 листопада 1996 року по 05 лютого 2016 року (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 05 вересня 2008 року (т.2 а.с.90-91).

За даними паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , значиться зареєстрованим з 20 липня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Мазурове Миколаївської області, з 05 вересня 2008 року значиться зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 (т.2 а.с.107-109).

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції закону станом на 05 січня 1999 року) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно з частиною 3 статті 48 ЖК України громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Порядок приватизації державного житлового фонду на час виникнення спірних правовідносин також регулювався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №30).

Пунктами 20, 21 цього Положення (у редакції станом на 05 січня 1999 року) встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї на займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї особи, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Докази того, що ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 05 вересня 2008 року у вигляді копії картки про прописку (Форма А), копії по квартирної картки (Форма Б), копії паспорта з відмітками про реєстрацію місця проживання були надані позивачем лише після скасування в касаційному порядку судових рішень попередніх судів.

Дійсно, за даними документами значиться, що ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 05 вересня 2008 року (на час реєстрації у 2008 році в квартирі ОСОБА_1 було 27 років, з 2009 року він є одруженим).

При цьому не можливо наразі достовірно встановити ( ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_1 посилається на те, що не знав про приватизацію), чому у приватизаційних документах, які ОСОБА_4 подав 11 грудня 2008 року до органу приватизації житла, ОСОБА_1 не значиться як такий, що проживає та зареєстрований в квартирі.

Можливо була певна домовленість про приватизацію однокімнатної квартири на ОСОБА_4 ; можливо ОСОБА_4 не знав, що син ОСОБА_1 зареєстрував у квартирі своє місце проживання; можливо органи, які видавали 11 грудня 2008 року для приватизації довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, вказали в таких недостовірні дані. Все це є припущеннями, які наразі за спливом досить великого проміжку часу неможливо ні підтвердити, ні перевірити, ні спростувати.

ОСОБА_1 звертається до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини батька ОСОБА_4 , проте не зазначає що є спадковим майном, не надає жодних документів на майно (за доводами позову ОСОБА_1 не знав про приватизацію квартири, то за такого обґрунтування виникає питання про те, що саме він зібрався спадкувати після смерті батька).

Отже, фактом є те, ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі батька ОСОБА_4 з 05 вересня 2008 року; документи на приватизацію квартири ОСОБА_4 подав 11 грудня 2008 року; приватизацію квартири проведено 16 грудня 2008 року на ОСОБА_4 ; син ОСОБА_1 у приватизаційних документах відсутній, хоча з огляду на наявну у нього реєстрацію місця проживання у квартирі станом на час приватизації мав бути зазначений у приватизаційних документах чи мала бути заява про його згоду на приватизацію квартири на батька ОСОБА_4 .

Встановити дійсні обставини, що мали місце при приватизації квартири, наразі не можливо за спливом більш як 15 років з часу тих подій та смерті 7 років назад основного квартиронаймача ОСОБА_9

Квартира приватизована 16 грудня 2008 року.

Квартира продана ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 09 квітня 2013 року, за життя ОСОБА_4 даний правочин не оскаржував.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спір в суді щодо приватизації квартири ОСОБА_1 порушив 01 березня 2016 року, тобто через більш як сім років з часу приватизації квартири та майже через три роки після відчуження квартири батьком ОСОБА_4 . ОСОБА_3 .

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Скасовуючи рішення попередніх судів, Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року вказав, що представник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, на що суди увагу не звернули.

При новому розгляді справи суд першої інстанції оцінку наслідкам спливу позовної давності також не надав.

Заява про застосування наслідків спливу позовної давності є такою, що подана стороною відповідача до ухвалення рішення. На необхідність врахування такої заяви вказав Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження поважних причин пропущення позовної давності щодо вимог про оскарження розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право на власності на житло. Саме по собі посилання на те, що не знав про приватизацію, не приймається. Якщо ОСОБА_1 , як він стверджує у позові, був зареєстрований та постійно проживав у квартирі разом із батьком, ніс витрати по утриманню житла тощо, то мав як член сім`ї наймача цікавитися квартирою та оформленням документів на таку.

Положення частини 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності перебіг позовної давності пов`язують не лише з днем, коли особа довідалася про порушення свого права, а й з днем, коли особа могла довідатися про порушення свого права.

ОСОБА_1 не довів, що він не міг довідатися про приватизацію квартири, а, відповідно, й про порушення свого права на приватизацію, в межах загальної позовної давності, яка частиною 1 статті 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки, тобто, що він не міг довідатися про порушення свого права у проміжок часу з 16 грудня 2008 року по 16 грудня 2011 року.

Отже, ОСОБА_1 не цікавився квартирою за життя свого батька ОСОБА_4

Смерть батька ОСОБА_4 не є для ОСОБА_1 . початком перебігу позовної давності.

Отже, у задоволенні позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло належить відмовити за наслідками спливу позовної давності.

Вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу є похідними від вимог щодо оскарження документів на приватизацію, тому підстави для задоволення цих вимог також відсутні. Оцінка доводам ОСОБА_3 про добросовісність набуття ним квартири за відплатним договором наразі не надається, так як відмова у задоволені вимог щодо приватизації нівелює право ОСОБА_1 на оскарження укладеного батьком за життя договору купівлі-продажу.

В порядку статті 141 ЦПК України витрати ОСОБА_3 на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 2480,40 грн. підлягають стягненню ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Форостенка Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) витрати на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 2480 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 липня 2024 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова