Справа № 474/1478/23
Провадження № 2/474/57/24
РІШЕННЯ

Іменем України

17.07.24р.с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Багрін Н.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

встановив:

08.11.2023р. ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просить:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідача та позивачки житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачкою право власності на частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок).

Позов обґрунтований тим, що 23.04.1977р. між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб , який був зареєстрований виконавчим комітетом Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, який було розірвано рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області 15.02.2023р.

В період шлюбу, сторони разом купували об`єкти нерухомого/рухомого майна, право власності на яке оформлювали на відповідача в зв`язку з економією коштів на нотаріальні витрати.

У 1989р. сторони, як подружжя, придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за 7 000 радянських карбованців, з яких: 1 100 карбованців були власними заощадженнями подружжя, 1 000 карбованців отримали у позику від ОСОБА_3 , та 5 000 карбованців отримали позику (ссуду) у колгоспі. Кошти отримані у позику у колгоспі були розділені порівну між подружжям по 2 500 карбованців, та утримувалися із їх заробітної плати.

В 1995р. виконавчим комітетом Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, згідно рішення № 31 від 29.08.1995р. ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку.

У 2016р., у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, відповідач провів державну реєстрацію права власності на спірний будинок за собою, у спрощеному порядку, на підставі наявного виробленого технічного паспорту, виділеної земельної ділянки та довідок сільської ради.

У спірному будинку сторони проживали разом більше 40 років, та позивачка і надалі продовжує проживати у ньому на теперішній час.

За такого, позивачка зазначає, що право власності на вказане нерухоме майно виникло у період перебування сторін у шлюбі, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка в судові засідання призначені на 20.03.2024р., 30.04.2024р., 14.06.2024р. та 17.07.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду. Про причини неявки не повідомила, а також не подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи.

Представник позивачки ОСОБА_4 в судові засідання призначені на 20.03.2024р., 30.04.2024р., 14.06.2024р. та 17.07.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас 30.04.2024р. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивачки відсутності, в якій підтримав позовні вимоги.

Відповідач в судові засідання призначені на 20.03.2024р., 30.04.2024р., 14.06.2024р. та 17.07.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас 17.07.2024р. звернувся до суду із заявою про проведення розгляду справи у його відсутність, в якій проти задоволення позову не заперечив.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судові засідання призначені на 20.03.2024р., 30.04.2024р., 14.06.2024р. та 17.07.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Про причини неявки не повідомив, а також не подав до суду заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи.

З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України та враховуючи те, що визнання відповідачем пред`явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами.

Дослідив письмові докази, судом встановлено таке.

Так, як вбачається з матеріалів справи 23.04.1977р. Виконавчим комітетом Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області у справі № 474/778/22 від 15.02.2023р., яке набрало законної сили 18.03.2023р.).

29.08.1995р. за результатами розгляду заяви громадянина с. Сирове Про надання у приватну власність земельних ділянок громадянам с. Сирове, на підставі декрету Кабінету Міністрів України Про приватизацію земельних ділянок затвердженого 26.12.1993р., ст. ст. 56, 57 Земельного кодексу України, виконкомом Сирівської сільської ради народних депутатів було вирішено передати громадянам с. Сирове у приватну власність земельні ділянки, в т.ч. для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, зокрема гр. ОСОБА_2 - земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,25га (рішення виконавчого комітету Сирівської сільської ради № 31 від 29.08.1995р. Про надання земельних ділянок у приватну власність громадянам с. Сирово).

10.08.2016р. Філією Виробничо-комерційного приватного підприємства Делен Бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт інвентаризаційна справа № 249 та реєстровий номер 273, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , замовником якого є ОСОБА_2 . Житловий будинок має загальну площу приміщення 56,85 кв.м, з них житлова - 33,86 кв.м. Призначення приміщень: веранда (12,49 кв.м), коридор (5,25 кв.м), житлова (15,46 кв.м), кухня (5,25 кв.м), житлова (18,40 кв.м).

11.10.2016р. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта внесено інформацію про речове право, а саме права власності щодо об`єкту речових прав - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 223. Номер відомостей про речове право 16909637. Документи подані для державної реєстрації: технічний паспорт № НОМЕР_1 виданий 10.08.2016р., видавник Філія Виробничо-комерційного приватного підприємства Делен Бюро технічної інвентаризації, довідка № 346 видана 03.10.2016р. Сирівською сільською радою Врадіївського району Миколаївської області, рішення виконавчого комітету Сирівської сільської ради № 31 від 29.08.1995р. Про надання земельних ділянок у приватну власність. Розмір частки -1/1. Власник ОСОБА_2 . Земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0686.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області у справі № 474/778/22 від 15.02.2023р., яке набрало законної сили 18.03.2023р., шлюб зареєстрований Виконавчим комітетом Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області 23.04.1977р. між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - розірвано.

Позивачка та відповідач зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (копія паспорту громадянина України серії та номеру НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , копія паспорту громадянина України серії та номеру НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 ).

09.10.2023р. між ОСОБА_4 (представник) та позивачкою (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді відповідно до якого представник зобов`язується надати клієнту правову допомогу та здійснювати представництво його інтересів у суді, та вчиняти інші дії передбачені договором (подавати позовну заяву, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, тощо).

27.10.2023р. між ОСОБА_4 (представник) та позивачкою (клієнт) укладено додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді від 09.10.2023р., у якій сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) представника у спорі про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя при якій представник зобов`язується підготувати позов, здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у суді І інстанції, та визначили вартість послуг як 7 000 грн. 00 коп., які сплачуються у готівковій формі.

Згідно з актом наданих послуг/виконаних робіт від 27.10.2023р. представником надано клієнту наступні послуги: послуги з надання правничої допомоги та представництва інтересів у суді (фіксований гонорар) - вартість 7 000 грн. 00 коп.

Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна.

Так, статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007р. № 11 (далі - Постанова № 11), визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 Постанови № 11.

Положення п. 19 Постанови № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

В постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07.11.2018р. у справі № 405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17.

Згідно до вищевказаних висновків саме на відповідача як на одного з подружжя покладається тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами як придбаного в шлюбі майна.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що сторони з 23.04.1977р. перебували у шлюбі, який був розірваний 15.02.2023р.

11.10.2016р. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта внесено інформацію про речове право, а саме права власності щодо об`єкту речових прав - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 223. Номер відомостей про речове право 16909637. Документи подані для державної реєстрації: технічний паспорт № НОМЕР_1 виданий 10.08.2016р., видавник Філія Виробничо-комерційного приватного підприємства Делен Бюро технічної інвентаризації, довідка № 346 видана 03.10.2016р. Сирівською сільською радою Врадіївського району Миколаївської області, рішення виконавчого комітету Сирівської сільської ради № 31 від 29.08.1995р. «Про надання земельних ділянок у приватну власність». Розмір частки -1/1. Власник ОСОБА_2 . Земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0686.

Таким чином, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що під час перебування сторін в шлюбі, сторони придбали житловий будинок, який був зареєстрований за відповідачем.

Тож, враховуючи набуття спірного майна в шлюбі, а також відсутність належних доказів, які б доводили факт придбання будинку за рахунок особистих коштів відповідача, суд приходить до висновку про не спростування відповідачем презумпції статусу спірного майна (житлового будинку по АДРЕСА_1 ), як спільного майна подружжя, та достатність критеріїв, які дозволяють надати вищевказаному майну саме такий статус, а тому позивачка має право на поділ будинку, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 його частки.

Позивачка також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 00 коп.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Представником позивачки на підтвердження понесених витрат надано договір від 09.10.2023р. про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді, додаткову угоду від 27.10.2023р. до договору про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді від 09.10.2023р., у якій сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) представника у спорі про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя при якій представник зобов`язується підготувати позов, здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у суді І інстанції, та визначили вартість послуг як 7 000 грн. 00 коп., які сплачуються у готівковій формі, а також акт наданих послуг/виконаних робіт від 27.10.2023р. про те, що представником надано клієнту наступні послуги: послуги з надання правничої допомоги та представництва інтересів у суді (фіксований гонорар) - вартість 7 000 грн. 00 коп.

Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в акті наданих послуг/виконаних робіт від 27.10.2023р., а також засад розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу надану в суді у розмірі 7 000 грн. 00 коп.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, враховуючи приписи ст.ст. 141, 142 ЦПК України, оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, а тому позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп., а також з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258-, 268, 273 ЦПК України та ст.ст. 3, 104, 105, 110-112 СК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 223, номер відомостей про речове право 16909637, дата та час державної реєстрації 11.10.2016 15:02:36), загальною площею (кв.м) 56,85, житлова площа (кв.м) 33,86.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з державного бюджету судовий збір в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати: витрати зі сплати судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 18 липня 2024 року.

Суддя Ф.Г. Сокол