Провадження № 22-ц/801/1500/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Колотухи Катерини Анатоліївни

на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Рябішиної Ю.С.,

у справі № 127/36732/23

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення коштів,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась в районний суд до ОСОБА_1 про стягнення коштів, обґрунтовуючи вимоги тим, що з метою придбання легкового автомобіля для особистого користування за кордоном, та розуміючи, що транспортний засіб необхідно буде розмитнювати, нею почались пошуки митного брокера.

У мережі Інтернет невідома особа рекламувала свої послуги як митного брокера, де була велика кількість позитивних відгуків, тож нею було прийнято рішення скористатися його послугами. Зв`язавшись за вказаним номером в оголошенні, через застосунок Viber, її чоловік обговорив із особою, яка представилася ОСОБА_3 , деталі процесу розмитнення.

Після придбання нею автомобіля та ввезення його на територію України, 10.10.2023 року її чоловік отримав реквізити розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_1 , для внесення грошових коштів в сумі 22 700 грн. Після цього, останній в телефонному режимі повідомив, що для початку запуску процесу розмитнення треба сплатити аванс на митницю по наданим реквізитам, при чому заповнити необхідно тільки так, щоб пройти фінансовий моніторинг банку.

На уточнююче питання, ОСОБА_3 повідомив, що 22 700 грн є авансовим платежем на митницю, після цього автомобіль зайде на митний контроль, та при розрахунку остаточної суми, ця сума буде врахована, і її буде зазначено в вантажно-митній декларації по закінченню процесу розмитнення.

Довіряючи ОСОБА_3 , вона перевела кошти в сумі 22 700грн на вказаний розрахунковий рахунок 3 платіжками через застосунок Монобанк, у яких в призначенні платежу у кінці комбінації зазначено #S91185, що позначало транзитний номерний знак автомобіля. Після підтвердження переказу в сумі 22 700 грн ОСОБА_3 надіслав реквізити на суму 128 800 грн на рахунок Київської митниці, як «доплата за митне оформлення ОСОБА_2 », та реквізити на оплату послуг з митного оформлення ФОП ОСОБА_4 на суму 6 900 грн.

Приїхавши до митного терміналу «Пост Східний», що розташований в селі Мартусівка Київської області, до її чоловіка зателефонувала особа жіночої статі, яка представилася ОСОБА_5 , та повідомила, що є їх митним брокером та запропонувала сплатити за послуги з митного оформлення суму у розмірі 6 900 грн. На уточнююче запитання щодо раніше сплачених коштів у розмірі 22 700 грн, вона повідомила, що нічого не знає з приводу домовленостей із ОСОБА_3 , та вона є сама по собі.

Сплативши на рахунок Київської митниці суму у розмірі 128 485 грн та отримавши вантажно-митну декларацію за формою МД-2, вони виявили, що сума у розмірі 22 700 грн не була врахована та безпідставно присвоєна ОСОБА_1 , який перестав виходити на зв`язок. В результаті дій останнього, вони звернулися до Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якої були внесені відомості до ЄРДР за № 0000299 від 20.10.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

З урахуванням викладеного, вважає, що належним та ефективним способом захисту її порушених прав є вимога про стягнення з відповідача коштів в сумі 22 700 грн, заявлена у порядку статті 1212 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 22 700 грн та судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

05 червня 2024 року представник відповідача - адвокат Колотуха К.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що під час перерахування коштів на банківські реквізити відповідача, позивач розуміла за що саме здійснює їх перерахунок, зокрема, що це кошти не за послуги митного оформлення, а саме послуги інформаційного характеру, надані відповідачем.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 25 червня 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що стороною у справі подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (22 700 грн), колегією суддів вирішено призначити її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на території іноземної країни придбала легковий автомобіль марки «Volvo» моделі «S60», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , який мала намір ввезти на митну територію України.

З метою сприяння у здійсненні митного оформлення придбаного автомобіля, ОСОБА_2 за допомогою свого чоловіка через мережу Інтернет віднайшла контакти особи, яка рекламувала себе, як митного брокера, яким виявився ОСОБА_1 , що не спростовується останнім у відзиві на позовну заяву.

09.10.2023 року через канал (спільноту, групу) « ОСОБА_1 » застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», ОСОБА_2 отримала реквізити банківського розрахункового рахунку ОСОБА_1 для здійснення оплати 22 700 грн з призначенням платежу: ## НОМЕР_2 ОСОБА_1 #Перерахування на власний рахунок.

При цьому, як свідчать скріншоти з каналу (спільноти, групи) « ОСОБА_1 » застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», звернення до ОСОБА_1 було спрямоване виключно з питання розмитнення автомобіля, та не стосувалось отримання будь-яких інших послуг.

У відповідь, ОСОБА_2 трьома транзакціями через Monobank АТ «Універсал Банк» перерахувала на отриманий нею розрахунковий рахунок ОСОБА_1 загальну суму у розмірі 22 700 грн, що підтверджується: квитанцією № 2РК1-9ВР7-54ВС-68Х8 від 10.10.2023 року на суму 10 000 грн; квитанцією № ХТРН-РХ9Х-Р5ТС-0ВТ5 від 10.10.2023 року на суму 10 000 грн; квитанцією № Е7НМ-23СН-108В-НКЕК від 10.10.2023 року на суму 2 700 грн.

В подальшому, ОСОБА_2 перерахувала на розрахунковий рахунок Київської митниці загальну суму у розмірі 128 485 грн, як передоплату (доплату) за митне оформлення, що підтверджується: квитанцією № 69К3-ХЕ6М-ВНМ2-АВ82 від 14.10.2023 року на суму 100 000 грн; квитанцією № 20Т8-81ХТ-С748-2Т8Н від 14.10.2023 року на суму 3 685 грн; квитанцією № Х26Т-55НЕ-РМ27-ВКТН від 14.10.2023 року на суму 5 000 грн; квитанцією № ХЕ7Т-В4А9-9067-11Е1 від 14.10.2023 року на суму 19 800 грн.

Як вбачається з листа Київської митниці Державної митної служби України від 31.10.2023 року за № 7.8-6/7.8-28.11/10/19544, з метою здійснення митного оформлення транспортного засобу марки «Volvo» моделі «S60», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , було подано митну декларацію ІМ 40 ДЕ від 14.10.2023 року №23UA21U1. Декларантом виступала фізична особа - підприємець ОСОБА_4 , яка діяла на підставі договору про надання послуг митного брокера від 03.10.2023 року № 03102023. Митну вартість визначено декларантом за резервним методом згідно вимог статті 64 МК України. Інформація про попередню митну декларацію типу ІМ ЕЕ від 03.10.2023 року № 23UA37U3, ведення декларантом будь-яких консультацій з митним органом, щодо визначення митної вартості транспортного засобу в Київській митниці відсутня. За даними АСМО «Інспектор», згідно картки - особового рахунку платника податків ОСОБА_2 (ДРФО НОМЕР_3 ), на відповідний рахунок Київської митниці надійшли кошти як попередня оплата за митне оформлення за платіжними дорученнями: від 14.10.2023 року № 500768292.1 - 100 000 грн; № 500804664.1 - 19 800 грн; № 500805166.1 - 3 685 грн; №500769051.1 - 5 000 грн, в загальній сумі 128 485 грн. За митною декларацією від 14.10.2023 року № UA100340/2023/325921 перераховано наступні митні платежі: ввізне мито - 12 751 грн; податок на додану вартість - 42 666 грн 79 коп.; акцизний податок - 73 062 грн 74 коп., в загальній сумі 128 481 грн 46 коп. Таким чином, станом на 27.10.2023 року залишок коштів передплати (доплати) становить 03 грн 54 коп. Інформація щодо повернення коштів передоплати (доплати) відсутня.

На підставі повідомлення ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000299 від 20.10.2023 року, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Позиція апеляційного суду

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, із застосуванням положень статей 1212, 1213 ЦК України, виходив із відсутності між сторонами правових підстав для сплати на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 22 700 грн, а відтак вважав, що зазначені кошти перераховані позивачем відповідачу без достатньої правової підстави. При цьому судом встановлено, що безпосередньої зустрічі між сторонами не було, зокрема і через відповідні технічні засоби (мережу Інтернет, застосунок для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber»), спілкування не вели, жодних умов з питання розмитнення придбаного автомобіля та отримання будь-яких інших послуг особисто позивач не обговорювала та не узгоджувала.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції.

Неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 22 700 грн, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Позивачка через свого чоловіка сама звернулася до ОСОБА_1 як особи, яка надає послуги з розмитнення авто. При цьому вона не вимагала укладення договору про надання брокерських послуг, а отримувала інформаційно-консультаційні послуги шляхом отримання текстових, медіа і голосових повідомлень у месенджері Viber: надсилала документи, пов`язані з розмитненням авто, отримувала від ОСОБА_1 поради, розрахунки, консультації, які виходять за межі послуг з митного оформлення авто, а є радше консультуванням, порадами від особи, що має досвід в такому розмитнені, і стосуються етапів його проведення, підготовки необхідних документів, кращого часу і місця їх подання, поінформований про наявність чи відсутність черг в певних пунктах пропуску тощо. Позивачка діяла відповідно до цих порад, сплатила за них певну суму, а також окремо сплатила інші обов`язкові платежі на рахунок митного органу і митного брокера.

Суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Отже у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти на рахунок відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховувала відповідачу кошти на вказані ним реквізити банківського розрахункового рахунку трьома транзакціями, зокрема, дві із них на суму по 10 000 грн, кожна та на суму 2 700 грн. Призначення платежу позивач зазначала:

«##НОМЕР_2# ОСОБА_1 # Перерахування на власний рахунок».

Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти на власний рахунок відповідача внаслідок відсутності із ним договірних відносин, зокрема, щодо наданих ним послуг інформаційно-консультативного характеру, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже по справі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 22 700 грн.

Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із постановленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колотухи Катерини Анатоліївни задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 639,39 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І. М. Стадник
Судді:Ю.Б. Войтко М.В. Матківська