ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1996/23Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/817/767/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Сович Н.А.

та сторін: представника позивача - адвоката Пацули В.О., представника відповідача - адвоката Білої У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 596/1996/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула Василь Олександрович, на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., повний текст якого виготовлено 06 червня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Ціцінський Ігор Володимирович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула В.О., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Ціцінський Ігор Володимирович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Позивач відповідно до заповіту є спадкоємцем майна, що належало померлій.

У встановлені законом строки вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, так як не знала про наявність заповіту, складеного від імені її матері на її користь. Про заповіт дізналася у жовтні 2023 року, отримавши по місцю її реєстрації лист повідомлення від приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Ціцінського І.В., згідно якого слідує, що ним на підставі заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 було заведено спадкову справу за №14/2021.

Тому просить суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула Василь Олександрович до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Ціцінський Ігор Володимирович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула В.О., просить змінити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги заявник зазначив, що у встановлений законом шестимісячний строк позивач ОСОБА_1 не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки їй не було відомо про те, що її мати ОСОБА_3 склала заповіт на її ім`я. В Україну тривалий час не приїжджала у зв`язку із запровадженим режимом воєнного стану, складності у транспортному сполученні, закриттям повітряного сполучення, постійним проживанням закордоном, карантинні обмеження. Всі вище перелічені події склали істотні труднощі для спадкоємця на вчинення дій пов`язаний із прийняттям спадщини.

Про наявність заповіту позивач дізналася у жовтні 2023 року із листа нотаріуса. Свідок ОСОБА_4 , яка посвідчувала заповіт, в суді першої інстанції чітко підтвердила, що дотрималась таємниці посвідчення заповіту і жодній сторонній особі про його існування не повідомляла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не подано до суду достатньо доказів того, що вона з поважних причин пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини. Також було взято до уваги позицію відповідача, який заперечує проти позову. Проте представник заявника вважає, що дана позиція не мала бути для суду визначальною, так як відповідач у даній справі залучений неналежний, про що сторона позивача на час звернення до суду із позовом не знала.

Вказує, що ненадання додаткового строку для прийняття спадщини спадкоємцю першої черги за законом та за заповітом призведе до суттєвого порушення прав спадкоємця та до повного спотворення волі спадкодавця, в якої були напружені відносини із сином, через що, ймовірно вона і склала заповіт в користь дочки.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, безпідставно відмовив позивачці у позові до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини, незважаючи на те, що позов було подано до неналежного відповідача, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення шляхом зміни його мотивувальної частини.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Біла У.М. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула Василь Олександрович, на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року у справі № 596/1996/23 відмовити.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом (син спадкодавця), який на день смерті проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 і відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину.

У зв`язку із цим 08.02.2021 ним було подано до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що стало підставою для заведення спадкової справи № 14/2021.

Звертає увагу апеляційного суду також на те, що скаржник не погоджується із рішенням суду першої інстанції лише у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у даній справі, в той же час як інші обставини, встановлені судом першої інстанції, жодним чином не спростовуються.

Як вбачається із позовної заяви, позивачка звернулась до Гусятинського районного суду Тернопільської області із вимогою про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини, а не встановлення факту проживання відповідача за іншою адресою, у зв`язку із чим судом надавалась оцінка доказам в контексті підтвердження поважності причин пропуску позивачкою строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, а також наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а саме з 29 квітня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Разом з тим, як вбачається із оскаржуваного рішення суду, під час розгляду справи було встановлено, що допитана в якості свідка ОСОБА_4 , яка на момент складання заповіту працювала спеціалістом І категорії загального відділу апарату виконавчого комітету Хоростківській міської ради та посвідчувала заповіт, показала, що особисто бачила дочку ОСОБА_5 разом із покійною матір`ю в приміщенні сільської ради в день складання заповіту - 11.09.2019, а також в цей день видавала позивачці довідку на її прохання стосовно бабусі позивачки ОСОБА_6 .

Таким чином, стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин щодо необізнаності про заповіт, отримання його пізніше, тощо, в той же час як саме ці обставини є предметом доказування у даній справі, оскільки підтверджують заявлені вимоги та мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення відповідно до ст. 77 ЦПК України.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, повідомлення нотаріуса про заведення спадкової справи та наявність заповіту позивач ОСОБА_1 отримала за місцем реєстрації 15.09.2023. Проте позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подано позивачем лише 05.12.2023, тобто більше, ніж через три з половиною роки з дня смерті спадкодавця та більше ніж через два з половиною місяці з часу отримання повідомлення нотаріуса.

При цьому позивач не зазначила про існування об`єктивних та неподоланних перешкод для прийняття спадщини у встановлені законом строки, а отже, не довела, що пропуск строку відбувся з поважних причин. В той же час, позивачка за кордоном перебувала легально і не мала жодних перешкод для звернення з заявою про прийняття спадщини через консульську установу чи направлення такої заяви за допомогою засобів поштового зв`язку, проте за відсутності будь-яких перешкод позивач не вчинила дій з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття.

Враховуючи те, що позивачка є дочкою покійної матері, то відповідно є спадкоємицею за законом першої черги, тому навіть за умови необізнаності про складений на її користь заповіт, вона мала звернутись до нотаріуса протягом шести місяців задля спадкування своєї частки за законом. Однак, цього зроблено не було, що свідчить про навмисне зловживання своїм процесуальним правом спадкоємця та встановленим законодавством строком на прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, з`ясував обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, в результаті чого дійшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Вказує, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 20 000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пацула В.О. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Біла У.М. у судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Ціцінський І.В. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 130.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.1ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилась спадщина.

11.09.2019 ОСОБА_3 складено заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено ОСОБА_4 , спеціалістом 1 категорії загального відділу апарату виконавчого комітету Хоростківської міської ради Гусятинського району, 11 вересня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №23/3.

05 вересня 2023 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Ціцінським Ігорем Володимировичем на звернення ОСОБА_1 надано відповідь за №80/07-14, якою повідомив останню про те, що ним на підставі заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 було заведено спадкову справу за №14/2021. Відповідно до довідки, виданої Хоростківською міською радою за №266/3/2-19-д від 05.05.2020, на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею постійно проживав та був зареєстрований з 1990 року по даний час, за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 і відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину. При перевірці спадкового реєстру встановлено, що 11 вересня 2019 року спеціалістом 1 категорії загального відділу апарату виконавчого комітету Хоростківської міської ради Гусятинського району Коваль О.М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за 23/3, заповіт, складений ОСОБА_3 згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла ОСОБА_1 . Роз`яснено право на звернення до суду з заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини не надала та не довела наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а саме з 29 квітня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом ст.ст.1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тому, в порядку позовного провадження суд може розглянути вимоги про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, зокрема такі: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які пов`язані з тривалим відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування на службі в Збройних Силах України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764 св20), від 26 жовтня 2022 року в справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22), від 29 червня 2023 року у справі № 733/1500/21 (провадження № 61-10982св22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а шестимісячний строк для подання заяви ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини сплив ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги по закону (син спадкодавця) і згідно з довідкою, виданою Хоростківською міською радою за №266/3/2-19-д від 05.05.2020, на день смерті проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 , тому відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину. 08.02.2021 ним подано до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що стало підставою для заведення спадкової справи№14/2021.

ОСОБА_1 у строк, визначений ст.1270 ЦК України із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась, тому в силу ст.1271 ЦК України, вважається такою, що не прийняла спадщину.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно врахував те, що позивач ОСОБА_1 мала можливість звернутися в нотаріальну контору в шестимісячний термін, передбачений законодавством України із заявою для прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк на прийняття спадщини, посилаючись на те, що їй не було відомо про те, що її мати ОСОБА_3 склала заповіт на її ім`я. Про наявність заповіту позивач дізналася у жовтні 2023 року із листа нотаріуса. Крім того, позивач протягом останніх більше десяти років постійно їздить за кордон на заробітки. Про смерть матері їй стало відомо від родичів, які залишилися в Україні, однак приїхати до України на похорон позивач не мала змоги, оскільки в той час працювала та навчалася за межами України.

На підтвердження факту навчання ОСОБА_1 в період часу з 2019 по 2023 роки стороною позивача надано завірені копії перекладів документів про здобуту освіту та періоди навчання у Республіці Польща.

Також факт перебування ОСОБА_1 за межами території України в період з 29 квітня 2020 року по 16 листопада 2023 року підтверджується інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16 листопада 2023 року та копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 .

Проте, наведені обставини не є в розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України тими перешкодами, які унеможливлювали звернення ОСОБА_1 до нотаріуса, як за місцем знаходження спірного майна, так і за місцем свого проживання із заявою про прийняття спадщини.

Так, законодавством України встановлений механізм подання заяви про прийняття спадщини через консульські установи України, що врегульований Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310 «Про затвердження Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України».

Крім цього, судом встановлено, що допитана в якості свідка ОСОБА_4 , яка на момент складання заповіту працювала спеціалістом І категорії загального відділу апарату виконавчого комітету Хоростківській міської ради та посвідчувала заповіт, вказала, що особисто бачила дочку ОСОБА_5 разом із покійною матір`ю в приміщенні сільської ради в день складання заповіту - 11.09.2019, а також в цей день видавала позивачці довідку на її прохання стосовно бабусі позивачки ОСОБА_6 на факт проживання, що підтверджує обізнаність позивача ОСОБА_1 щодо складання відносно неї заповіту.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач не надала суду достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у ОСОБА_1 не було об`єктивних, непереборних, істотних труднощів подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Також слід звернути увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 , так і позивач ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом, тому позивач, яка бажала прийняти спадщину, повинна була звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк - шість місяців з часу відкриття спадщини і без урахування обставин існування заповіту. Тому, незнання позивачки, яка є донькою спадкодавця про існування заповіту не доводить поважність пропуску строку на прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а позивач не скористалася правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Схожа правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 755/21472/15-ц (провадження № 61-1765св19) та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

Так, Велика Палата Верховного Суду висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування,і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи правомірно не взяв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 25.03.2020 у справі № 642/2539/18-ц, на яку посилається представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пацула В.О. в позовній заяві, оскільки в даній справі обставини не є релевантними у справі, яка переглядається, з огляду на те, що позивач просив визначити додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті далекого родича, який у 2001-2007 роках постійно проживав разом з ним та його батьками. Тому заповіт був єдиною підставою для спадкування і незнання про його існування не вимагало від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Також не заслуговують на увагу доводи представника заявника про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом (син спадкодавця), який згідно з довідкою, виданою Хоростківською міською радою за №266/3/2-19-д від 05.05.2020, на день смерті проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 і відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, тому саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула Василь Олександрович, слід залишити без задоволення, а рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Щодо судових витрат понесених у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмої статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Згідно з правовою позицією, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Біла У.М. через систему «Електронний Суд» звернулась до Тернопільського апеляційного суду із заявами про стягнення судових витрат від 17.09.2024, від 26.09.2024, в яких просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 13500,00 грн.

Представником відповідача - адвокатом Білою У.М. на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, надано: ордер на надання правничої допомоги серія СЕ № 1091588 від 08 серпня 2024 року, виданий на підставі Договору про надання правової допомоги №10/24 від 22 січня 2024 року; Договір про надання правової допомоги від 22 січня 2024 року №10/24; Додаткову угоду №2 до Договору №85 про надання правової допомоги; звіти (акти) про надані послуги, згідно якого вартість наданих адвокатом Білою У.М. послуг складає 13500,00 грн (підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи, підготовка адвокатського запиту, підготовка апеляційної скарги, підготовка та написання додаткових пояснень у справі, підготовка до судових засідань та участь в судових засіданнях), копії платіжних інструкцій №@2pl451311, №@2pl621244 від 23.08.2024 та від 25.09.2024 з призначенням платежу: оплату за правничу допомогу згідно договору № 10/24 від 22.01.2024 року, ОСОБА_2 .

Таким чином, витрати відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, що заяви від позивача ОСОБА_1 про зменшення витрат на правову допомогу до суду не поступало.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 на стадії апеляційного розгляду, взявши до уваги подані стороною докази надання такої допомоги, дійшов висновку про те, що вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є співмірним зі складністю справи, обґрунтованим та доведеним, а тому дані кошти підлягають до стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пацула Василь Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 13500 (тринадцять п`ятсот тисяч гривень) 00 коп витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 листопада 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома