Справа № 715/2887/24
Провадження № 2/715/693/24
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 листопада 2024 року селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді Цуренка В.А.
секретаря судового засідання Оршевська С.М.
позивачки ОСОБА_1
представниці позивачки ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому у виконкомі Кам`янської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області шлюбі з 17 жовтня 2008 року. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 серпня 2020 року їхній шлюб розірвано.
Від шлюбу мають 4 неповнолітніх дітей:
сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 серпня 2020 року відповідач зобов`язаний до сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 1500 грн на кожну дитину щомісячно, однак рішення не виконує.

В період шлюбу за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі - продажу від 14 квітня 2011 року набуто спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , вартість якого на час купівлі становила 21 993 грн.

Частину грошей на оплату вартості будинку позивачка отримала від своєї матері, яка змушена була для цього оформити кредит.

Вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її власністю та власністю її колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_3 .

У зв`язку з тим, що житловий будинок в натурі поділити неможливо, змушена просити суд визнати її право на частку в спільному майні подружжя.

На протязі спільного проживання відповідач про матеріальне забезпечення сім ї не дбав, тому вона змушена була звернутися за стягненням аліментів в примусовому порядку. Однак, по сьогоднішній день він ухиляється від участі в утриманні дітей, про що свідчить значна заборгованість по аліментах - 297136 грн. Зазначає, що практично весь тягар утримання їхніх 4-х неповнолітніх дітей ліг на плечі заявниці. Щоденно вона турбується про 4-х школярів.

За час спільного проживання жодного капітального ремонту спірного житлового будинку відповідач не проводив, хоча будівля цього вкрай потребує (будинок 1918 року побудови).

Позивач з неповнолітніми дітьми постійно проживає в спірному житловому будинку, іншого житла не має. Відповідач після розірвання шлюбу вибув на постійне проживання до своїх батьків, жодного разу дітей не провідав, і не цікавиться їхнім життям.

Вважає, що викладені нею обставини, мають істотне значення для вирішення даного спору, тому просить суд відступити від засади рівності часток відповідача та її в спірному житловому будинку і визначити її право на частку в розмірі 3/4 житлового будинку.

Просить суд, ухвалити рішення, яким поділити спільне майно подружжя, виділивши позивачці ОСОБА_1 у власність частку в розмірі 3/4 житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить: житловий будинок літ. «А», загальною площею 39.50 кв.м., житловою площею 17.20 кв.м., сарай літ. «Б», огорожа №1,2,3 загальною вартістю 81 173 грн.

Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Дорощук Уляна Іванівна, позовні вимоги підтримали повністю та просили суд позов задовольнити, не заперечують, щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомив і не просив суд відкласти розгляд справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2008 року по 18.08.2020 року.

За час шлюбу позивачка та відповідач набули за спільні кошти на підставі договору купівлі - продажу від 14 квітня 2011 року, спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , вартість якого на час купівлі становила 21 993 грн.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №29762196 від 22.04.2011 року ОСОБА_3 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пункт 24 зазначеної Постанови передбачає, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Як вбачається з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині 1/2 частки спірного нерухомого майна.

Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про необхідність відступу від засад рівності часток.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таких обставин в судовому засіданні не встановлено. Зокрема, не доведено належними і допустимими доказами той факт, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Заборгованість по сплаті аліментів виникла у відповідача починаючи з 31 липня 2020 року, тобто після розірвання шлюбу. На час перебування у шлюбі та на час придбання спірного нерухомого майна будь-яка заборгованість у відповідача перед позивачем чи їх дітьми була відсутня.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (66,7%). Тому, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 807,87 грн. (1211,20*66,7:100=807,87)

Керуючись ст.ст. 4-13, 19, 76-81, 89, 206, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 24 грудня 2008 року, РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить: житловий будинок літера «А», загальною площею 39.50 кв.м., житловою площею 17.20 кв.м., сарай літ. «Б», огорожа №1,2,3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканця АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 22 грудня 2004 року, РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 24 грудня 2008 року, РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 807 (вісімсот сім) гривень, 87 копійок.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 листопада 2024 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: