КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3751/24
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі
Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
про звільнення від сплати аліментів,
припинення стягнення аліментів,
стягнення аліментів,
14.05.2024 року до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справиміж суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою суду від 15.05.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху.
17.05.2024 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяву про усунення недоліків до якої надано позовну заяву в новій редакції, разом з додатками до неї.
У відповідності до позовної заяви в новій редакції, позивачем заявлені наступні вимоги:
- звільнити ОСОБА_1 з 14.05.2021 року від обов`язку сплати аліментів за виконавчим листом по судовій справі №274/2223/17 Бордичівського міськрайонного суду Житомирської області;
- припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів за виконавчим листом по судовій справі №274/2223/17 Бордичівського міськрайонного суду Житомирської області;
- стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом та до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 03.08.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Київському відділі РАЦС Одеського МРУЮ було зареєстровано шлюб, актовий запис №662.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі в них народилася донька ОСОБА_3 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
02.06.2011 року заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області по справі №2-1063/11, шлюб, зареєстрований 03.08.2027 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано.
Як вказує позивач, після розірвання шлюбу їх спільна донька ОСОБА_3 залишилась проживати із матір`ю.
29.05.2017 року ОСОБА_2 звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 у розмірі 2000 гривень щомісячно і до повноліття.
23.03.2018 року заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області по справі №274/2223/17 (провадження №2-о/0274/58/18) вирішено стягувати із ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з 29.05.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
21.08.2018 року за заявою ОСОБА_2 державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №57048602 з примусового виконання виконавчого листа №274/2223/17, виданого Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення з нього ОСОБА_1 аліментів.
Як вказує позивач, на початку 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що його колишня дружина ОСОБА_2 веде непорадний спосіб життя та взагалі не займається вихованням дитини і витрачає отримані аліменти не за цільовим призначенням.
В подальшому, з травня місяця 2021 року за спільною домовленістю із ОСОБА_2 їх донька ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 .
14.05.2021 року уповноваженими представниками Київського територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради були обстежені умови проживання дитини, про що складено відповідний Акт.
Позивач вказує, що саме з моменту складення Акту обстеження умов проживання він перестав сплачувати аліменти, оскільки вважав, що його обов`язок по сплаті аліментів за виконавчим листом №274/2223/17 припинився, з підстав того, що дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні.
Проте, як в подальшому він позивач дізнався, по виконавчому провадженні №57048602 з виконанню виконавчого листа №274/2223/17 Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області в нього з`явилась заборгованість, оскільки нарахування аліментів не припинилось.
Приймаючи викладене, позивач стверджує, що вважає наявними підстави для звільнення його від сплати аліментів починаючи з 14.05.2021 року, наявними підстави для припинення стягнення аліментів, а також наявними підстави для стягнення з відповідачки аліментів на дитину, як з матері, яка проживає окремо від дитини.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 15.05.2024 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.05.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
24.06.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
До судового засідання призначеного на 25.11.2024 року сторони не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Від представника позивача наявна в матеріалах справи заява про розгляд справи за його відсутності.
Щодо повідомлення відповідачки по справі, суд зазначає наступне.
Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Судом було отримано відповідь №592649 від 15.05.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відповідно до якої встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Приймаючи вказане, оскільки відповідачка не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останньої про дату, час і місце проведення судового засідання, шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, які повернуті до суду без вручення з підстав відсутності адресатів за вказаною адресою.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, відповідачка ОСОБА_2 є належним чином повідомленою про розгляд справи та дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явились до суду без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Судом не встановлені підстави для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.11.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.
З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення суду від 02.06.2011 року.
На підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідн.номер НОМЕР_1 , на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з 29.05.2017 р., і до досягнення дитиною повноліття.
Вказане рішення суду набрало законної сили 23.04.2018.
Вказаним рішенням суду також встановлено, що сторони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Неповнолітня ОСОБА_4 проживає з матір`ю, що стверджується довідкою МК ВЖРЕП № 7 м. Бердичева від 17.05.2017 року.
Частинами 4,5 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
В силу положень статті 82 ЦПК України, вказані обставини судом не ставляться під сумнів та додатковому доказуванню не підлягають.
У відповідності до наданих доказів судом встановлено, що повними даними дитини є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 01.11.2022 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 18.06.2008 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що є місцем реєстрації матері дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що встановлено на підставі відповіді №592649 від 15.05.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру.
У відповідності до відповіді №592642 від 15.05.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, батько дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 14.11.2007 року.
Разом з тим, у відповідності до листа Міської служби у справах дітей Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 30.05.2024 року за вих. №663 повідомлено, що у АДРЕСА_3 , ніхто не проживає. Під час обстеження на подвір`ї знаходився ОСОБА_5 , який повідомив, що його рідна сестра ОСОБА_2 , більше 10 років проживає в місті Одесі. Племінниця, ОСОБА_6 також проживає в місті Одесі з батьком. З сестрою він не спілкується, не знає її адреси та не спілкується з нею по телефону.
14.05.2021 року посадовими особами Служби у справах дітей Одеської міської ради було проведено акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за наслідком чого встановлено, що дане житло розміщене на 2 поверсі 10-поверховго будинку, складається з 2 кімнат. За цією адресою проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Встановлено, що у зазначеному житловому приміщенні, у дитині є окрема кімната, окреме ліжко, стіл для навчання, шафа з одягом. Стосунки і традиції в сім`ї доброзичливі.
На підставі викладеного вбачається, що після ухвалення заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, яким з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання станом на 14.05.2021 року проживає разом з батьком ОСОБА_1 за його місцем реєстрації: АДРЕСА_2 .
Також з поданих до суду доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 20.09.2023 року знаходиться на обліку в КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради, на підставі декларації на медичне обслуговування, підписаної 20.09.2023 року з лікарем педіатром ОСОБА_8 , що підтверджується листом КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради від 23.05.2024 року за вих. №01-287. Даним листом також засвідчено, що дитина перший раз на прийомі була 20.09.2023 року, під час чого перебувала у супроводі батька. Більше за медичною допомогою дитина не зверталась.
У відповідності до Декларації на медичне обслуговування відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підписаної 20.09.2023 року з лікарем педіатром ОСОБА_8 вбачається, що остання була укладено в інтересах дитини її батьком ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою Одеського ліцею №53 Одеської міської ради від 30.09.2024 року за вих. №01-23/704 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 10-А класі Одеського ліцею №53 Одеської міської ради.
Одеським ліцеєм №53 Одеської міської ради також 27.08.2024 року надано листа за вих. №01-23/620 яким повідомлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається у Одеському ліцеї №53 Одеської міської ради, школу відвідує постійно, навчальні заняття без поважних причин не пропускає. Батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок із класним керівником, школою. ОСОБА_4 на даний час проживає з батьком. Мати ОСОБА_2 навчанням доньки взагалі не цікавиться, батьківські збори ніколи не відвідує, з класним керівником зв`язок не підтримує.
Також, як вбачається неповнолітньою ОСОБА_3 09.08.2024 року, в присутності головного спеціаліста та т.в.о. начальника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, було складено заяву на ім`я голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради, якою неповнолітньою особисто повідомлено, що вона зі своєю матір`ю не спілкується, останній раз її бачила 3 роки тому, мати їй не телефонує, до шкоди не ходить, не приїжджає, не вітає її (дитину) з днем народження та з іншими святами, подарунки не передає. Закурдаєвою- ОСОБА_9 зазначено також, що вона не заперечує проти позбавлення її матері батьківських прав відносно неї.
Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.
Приймаючи викладене, в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 180 СК України врегульовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до п.17Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Стаття 179 СК України, передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Одночасно судом враховується, що згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи викладене, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд зазначає, що як вже встановлено, на підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, стягнуті на користь ОСОБА_2 аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з 29.05.2017 р., і до досягнення дитиною повноліття. Дані аліменти стягнуті з батька дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як батька дитини який проживає окремо від дитини.
Проте, на підставі наданих позивачем до суду доказів, вбачається, що починаючи з 14.05.2021 року та на даний час неповнолітня - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 - позивачем по справі, що підтверджено доказами, які є належними достовірними, допустимими та достатніми.
Вказані обставини не спростовані відповідачем по справі.
На підставі викладеного, судом встановлено зміна обставин, яка слугувала підставою для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь відповідачки.
За наслідком чого, оскільки наразі неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з батьком позивачем по справі, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що відповідачка ОСОБА_2 втрачає право на отримання відповідних аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, а відтак позовні вимоги позивача в частині припинення стягнення аміантів на підставі вказаного рішення суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про звільнення його від сплати аліментів, що стягуються на підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, починаючи з 14.05.2021 року, з посиланням на ч.2 статті 197 СК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Отже, з аналізу вказаних норм законодавства вбачається право на звільнення платника аліментів від сплати саме заборгованості за аліментами, тобто суми грошових коштів, які підлягала сплаті, однак не була сплачена у відповідний встановлений термін.
Дане також обумовлено виходячи з аналізу положень частини 1 статті 1215 ЦК України, якою передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті зокрема аліменти, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
На підставі викладеного вбачається, що особа у встановлених законом вищевказаних випадках може бути лише звільнена від сплати наявної вже заборгованості аліментів, оскільки вже сплачені аліменти підлягають поверненню лише в двох випадках: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
За наслідком чого звільнення від сплати заборгованості за аліментами та повернення безпідставно набутих грошових коштів сплачених за аліментами, є різними способами захисту прав та інтересів, що регламентовано різними нормами законодавствами та різними предметами доказування.
Як вбачається, позивач заявляючи вимогу про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам починаючи з 14.05.2021 року, які стягуються з нього на підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надав до суду жодного доказу на підтвердження викладених посилань в обґрунтування даної вимоги, у тому числі на підтвердження того, що: вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні, як і доказів на підтвердження наявності у позивача, як платника аліментів за рішенням суду, наявна заборгованість по сплаті аліментів у заявлений період, а саме починаючи з 14.05.2021 року.
За наслідком чого, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявленої позивачем вимоги про звільнення його від сплати заборгованості по аліментів, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині вимоги слід відмовити.
Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки, як матері дитини, на його користь аліментів, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Приймаючи викладене, враховуючи, що суд дійшов до висновку, що на даний час неповнолітня дитина сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , окремо від матері ОСОБА_2 , що слугує підставою для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки, що стягуються на підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по справі №274/2223/17, суд вважає наявним у позивача прав зі стягнення з відповідачки аліментів на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідачкою під час розгляду справи не надано жодних доказів, у тому числі на підтвердження: її стану здоров`я та матеріального становища; наявності у неї інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення її від обов`язку по сплаті аліментів.
Разом з тим, судом враховується, що позивачем визначаючи до стягнення аліменти в розмірі 5000,00 гривень щомісячно, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України також не надано жодних доказів на підтвердження матеріального стану відповідачки та спроможності останньої на сплату аліментів у заявленому розмірі.
При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідачка є особою працездатного віку, дієздатна, законодавчо на останню, як того з батьків яка проживає окремо від дитини, покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення аліментів, шляхом стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Вказані аліменти підлягають стягненню з відповідачки починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили, як з моменту з якого набере чинності рішення суду про припинення стягнення з позивача аліментів, як платника аліментів, на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Суд задовольняє позов виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Рішення зі спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення".

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів, підлягає частковому задоволенню у вищевикладений спосіб.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, приймаючи що позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явленим позовом , стягненню з відповідачки на користь держави, пропорційно до задоволених двох вимог (майнового і немайнового характеру) підлягає сплаті судовий збір в загальній сумі 2422,40 грн. (1211,20*2 = 2422,40).

Керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 223, 229, 263-265, 280-282, 352-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа - Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 1), про звільнення від сплати аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів задовольнити частково.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а підставі заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.03.2018 року по цивільній справі №274/2223/17, що стягуються на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з 29.05.2017 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_8 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в іншій частині заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.11.2024 року.

Головуючий Л. В. Калініченко