ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2004/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Дзюби Інни Михайлівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року через систему "Електронний суд" до суду надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 лютого 2012 року по 04 серпня 2021 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/17427/20, провадження №2/638/2862/21, було ухвалено рішення, яким шлюб з відповідачем був розірваний.

Вказала, що від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в книзі реєстрації народжень 20 вересня 2012 року зроблений відповідний актовий запис за № 2606; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в книзі реєстрації народжень 08 серпня 2017року зроблений відповідний актовий запис за №2409.

Зазначала, що з січня 2023 року відповідач не виконує свої обов`язки по матеріальному утриманню їхніх дітей, яких позивачка самостійно утримує і виховує. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На утримання дітей має право стягувати з відповідача аліменти. Аліменти відповідач нікому не платить. Досудове врегулювання спору до результату не призвело. В порушення вимог статті 180 СК України мати не бере участі у вихованні та утриманні їхніх спільних дітей.

На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2023 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2023 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представниця відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дзюба І.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визначити розмір аліментів на дітей щомісяця у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ними повноліття. Визначити порядок виконання рішення, враховуючи, що позивач знаходиться за межами України.

Вказала, що 06.03.2024 розглянула справу за відсутності представниці відповідача - адвоката Дзюба І.М., чим позбавила сторону відповідача доступу до правосуддя.

Зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. ОСОБА_1 наразі не працює, що підтверджується копією з трудової книжки, яка надається до суду. Відповідач був звільнений з останнього місця роботи 01.10.2021 року, і після звільнення офіційно не працював, що підтверджується відсутністю подальших записів у трудовій книжці. ОСОБА_1 намагався офіційно працевлаштуватися, але 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням воєнного стану по всій території України він змушений був покинути своє місце проживання та виїхати в інший регіон країни задля захисту свого життя та життя своїх близьких, та у подальшому попав під окупацію у Вовчанському районі селище Бугаївка, та 16.09.2022 року перетнув кордон Латвії. Наразі відповідач перебуває в країні Швейцарія, не працює, знаходиться на соціальному утриманні даної країни, свого особистого заробітку не має, але незважаючи на дані обставини продовжував та продовжує утримувати своїх дітей, котрі також знаходяться за межами України та перебувають у Німеччині разом із позивачкою, що підтверджується великою кількістю квитанцій за 2022 рік, зі змісту яких вбачається покупки дітям одягу, їжі, але, оскільки вказаний період не входить до періоду за який позивач просить стягнути аліменти ( з моменту подання позову, яким є 04 вересня 2023 року), то вказані квитанції відповідач надає до суду вибірково, не в повному обсязі, а, отже, вважає, що відповідач не ухиляється від виконання своїх обов`язків як батька щодо утримання своїх дітей.

Вказала, що сторонами не заперечується, що ОСОБА_5 є матір`ю відповідача ОСОБА_1 , а особиста заява ОСОБА_6 , що ОСОБА_1 на даний час є єдиним його сином, та відповідачем здійснюється щомісячна допомога своїм батькам. ОСОБА_6 є непрацездатним, та з 2017 року хворіє, ОСОБА_7 є безробітною. Відповідач довів, що надає матеріальну допомогу своїм непрацездатним батькам, що повинен врахувати суд ІІ-ї інстанції.

Зазначила, що договір купівлі-продажу від 16.09.2021 про купівлю квартири, є попереднім договором. Позивач просить встановити аліменти з вересня 2023, а попередній договір був укладений у вересні 2021 року. Що стосується автомобіля, то він був придбаний у 2016 році і є спільною сумісною власністю, а тому не може бути врахований при визначенні розміру аліментів як обставина наявності нерухомого майна за допомогою даного транспортного засобу відповідач має можливість пересуватися за межами країни у тому числі і їздити до дітей в Німеччину. Отже, позивачем не доведено наявності у відповідача нерухомого майна.

Звернув увагу, що на підставі страхового полісу № 100437914 та страхового полісу № 100437913 від 2017 року, укладеними відповідно до договору про страхування життя та договору страхування довгострокового життя зі страховою компанією ПрАт «МетЛайф, - відповідачем ОСОБА_1 на користь свого сина - ОСОБА_3 майже щомісяця сплачуються грошові кошти, що підтверджується розрахунками страхової компанії ПрАт «МетЛайф». ОСОБА_1 наразі є безробітним, у нього немає офіційного заробітку за обставин, які не залежали від його волі (ведення воєнного стану та вимушеного перебування на території іншої держави), але він намагається забезпечувати своїх дітей.

Відповідач не відмовляється від обов`язку утримувати своїх дітей як батько, та просить призначити йому аліменти у відповідності до ч.2 ст.182 СК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином положеннями законодавства містять обмеження щодо неможливості визначення розміру аліментів менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, з урахуванням обставин, встановлених статтею 182 СК України.

Вирішуючи даний спір, суд врахував, що, дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

З долучених до матеріалів справи доказів стороною позивача вбачається, що за договором купівлі-продажу від 16 вересня 2021 року придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 за ціною 466 716 грн, що еквівалентно 17 480 тис доларів США, також є власником транспортного засобу Volksvagen Transporter, спеціалізований вантажний фургон малотоннажний В, НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 Центр 6342 (а.с. 61, 64-65).

Визначаючи розмір аліментів, водночас, суд врахував те, що відповідачем не надано доказів того, що він є непрацездатним, має інвалідність чи є пенсіонером. При цьому суду не надано доказів, що відповідач має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи інших осіб, непрацездатних членів сім`ї, що могло б свідчити про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

Таким чином, відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування позовних вимог, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дітей чи неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Доводи сторони відповідача про знаходження на його утриманні непрацездатних батьків та долучені до відзиву на підтвердження цього копії паспорту та медичної документації ОСОБА_6 суд до уваги не приймає, з огляду на те, що відповідачем жодними належними та достатніми доказами не доведено свого родинного зв`язку із ОСОБА_6 , а також знаходження останнього на утриманні відповідача, як і ОСОБА_7 .

Більше того, наразі відповідач ОСОБА_1 проживає у Швейцарії, що, водночас, стороною відповідача не заперечується та підтверджено особисто відповідачем у відзиві, в якому сам позивач вказує на те, що їхні діти знаходяться у Німеччині разом із матір`ю.

Фото з мобільного додатку про рух грошових коштів картки «Універсальна», із зазначенням «продукти», «шопінг», зокрема щодо витрат на продукти та одяг, не є належними доказами утримання дітей, оскільки не свідчать про їх призначення та їх фактичне використання саме дітьми та не спростовують позовних вимог. Доводи сторони відповідача на укладення договору страхування життя зі страховою компанією ПрАт «МетЛайф» суд не бере до уваги як такі, що не стосуються предмету спору та не входять до предмета доказування у даній справі.

Посилання відповідача на відсутність офіційного працевлаштування та знаходження на соціальному утриманні іншої країни не може бути підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів, при цьому суд зважає на те, що відповідач фактично не заперечує щодо стягнення з нього аліментів, однак заперечує щодо визначеного розміру стягнення та просить визначити розмір аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей, суд враховав стан здоров`я як дітей, так і відповідача, їх матеріальний стан, той факт, що відповідач інших непрацездатних або неповнолітніх утриманців не має, адже жодних доказів на спростування вказаної інформації відповідачем суду не надано.

З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення аліментів на утримання двох дітей є законними та обґрунтованими.

За змістом частини першої статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи наявні в матеріалах справи досліджені судом докази, обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважав, що з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , необхідно стягнути аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2023 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 03 лютого 2012 року по 04 серпня 2021 року позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/17427/20, провадження № 2/638/2862/21, під головуванням судді Цвіри Д.М. було ухвалено рішення, яким шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 7-8).

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в книзі реєстрації народжень 20 вересня 2012 року зроблений відповідний актовий запис за № 2606; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в книзі реєстрації народжень 08 серпня 2017року зроблений відповідний актовий запис за № 2409 (а.с. 9).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Приписами ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з ч. 1 ст. 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.

Положеннями частини другої статті 183 СК України встановлено, що у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як встановлено наведеними вище положеннями законодавства розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином положеннями законодавства містять обмеження щодо неможливості визначення розміру аліментів менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, з урахуванням обставин, встановлених статтею 182 СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Вирішуючи даний спір, суд правильно врахував, що, дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За договором купівлі-продажу від 16 вересня 2021 року відповідач придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 за ціною 466 716 грн, що еквівалентно 17 480 тис доларів США, він також є власником транспортного засобу Volksvagen Transporter, спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В, НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 Центр 6342 (а.с. 61, 64-65).

Отже, відповідачем не надано доказів того, що він є непрацездатним, має інвалідність чи є пенсіонером. При цьому суду не надано доказів, що відповідач має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи інших осіб, непрацездатних членів сім`ї, що могло б свідчити про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

Таким чином, відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування позовних вимог, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дітей чи неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Доводи скарги адвоката Дзюба І.М. про знаходження на утриманні відповідача ОСОБА_1 непрацездатних батьків та долучені з цього приводу до відзиву на позовну заяву на підтвердження цього копії паспорту та медичної документації ОСОБА_6 , колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідачем жодними належними та достатніми доказами не доведено свого родинного зв`язку із ОСОБА_6 , а також знаходження останнього безпосередньо на утриманні відповідача, як і ОСОБА_7 .

Крім того, як було безспірно встановлено судом при розгляду справи відповідач наразі проживає у Швейцарії, а їхні діти знаходяться у Німеччині разом із матір`ю. Фото з мобільного додатку про рух грошових коштів картки «Універсальна», із зазначенням «продукти», «шопінг», зокрема щодо витрат на продукти та одяг, не є належними доказами утримання дітей, оскільки не свідчать про їх призначення та фактичне використання саме дітьми та не спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, доводи сторони відповідача на укладення договору страхування життя зі страховою компанією ПрАт «МетЛайф», оскільки вони не є утриманням дітей, а тому не стосуються предмету спору та не входять до предмета доказування у даній справі, з чим колегія суддів погоджується.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_1 тимчасово не працевлаштований та наразі знаходиться на соціальному утриманні іншої країни не може бути підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів, оскільки це його не обмежує працевлаштуватись та отримувати належний дохід. При цьому колегія суддів зазначає, що відповідач фактично не заперечує щодо стягнення з нього аліментів, однак заперечує щодо визначеного розміру стягнення та просить визначити розмір аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей, суд враховує стан здоров`я як дітей, так і відповідача, їх матеріальний стан, той факт, що відповідач інших непрацездатних або неповнолітніх утриманців не має, адже жодних доказів на спростування вказаної інформації відповідачем суду не надано.

З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд доходить висновку, що вимоги про стягнення аліментів на утримання двох дітей є законними та обґрунтованими.

За змістом частини першої статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи досліджені судом докази, обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо розміру аліментів та порядку їх стягнення.

Доводи скарги про те, що суддя Яковлева В.М. 06.03.2024 розглянула справу у відсутність адвоката Дзюба І.М., яка з`явилась 06.03.2024 двічі об 11-00 годин та об 15-00 годині, чим позбавила сторону доступу до правосуддя, колегія суддів не приймає, оскільки відповідно до матеріалів справи, згідно розписки від 18.01.2024 розгляд справи призначено на 11-00 годину 06.03.2024 та 06.03.2024 розглянуто справу, інших довідок, розписок про перенесення розгляду справи матеріали справи не містять.

Докази та обставини, на які посилається адвокат Дзюба І.М в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу відповідача, що всі діти мають рівні права щодо належного рівня життя, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, як того вимагає стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства».

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Дзюби Інни Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 18 липня 2024 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В.Маміна.