Провадження №6/522/429/24
УХВАЛА

10 липня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Кракан Руслан Олегович звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи ОСОБА_1 .

В обґрунтування подання ОСОБА_2 зазначив, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 68026749 з виконання виконавчого листа № 522/23407/20 виданий 23 грудня 2021 року про стягнення коштів у загальному розмірі 106689,83 грн. з ОСОБА_1 .

Станом на час подачі подання боржником не виконано дій щодо виконання рішення, жодних коштів не сплачено, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, декларації про доходи та майно не подано. В зв`язку з чим, приватний виконавець просить суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , без вилучення паспорта громадянина України.

Ухвалою суду від 10 липня 2024 року прийнято у провадження заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Р.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі Українм по цивільній справі ОСОБА_1 , та призначено розгляд справи.

У судове засіданні 10 липня 2024 року у судове засідання сторони та приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Кракан Руслан Олегович не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Суд розглянув подання у відсутність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича, оскільки таке подання розглядається негайно відповідно до положень ст. 441 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та подання приватного виконавця, суд дійшов наступного висновку.

Так, згідно з ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є:

- дія неврегульованих зобов`язань;

- ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Зазначене узгоджується із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, п. 19 ч. 3ст.18Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5.

Як визначено судовою практикою щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків; на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича знаходиться виконавче провадження № 68026749 з виконання виконавчого листа № 522/23407/20 виданого 23 грудня 2021 року про стягнення коштів у загальному розмірі 106689,83 грн. з ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича від 30.12.2021 року відкрито виконавчого провадження № ВП 68026749.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича від 30 грудня 2021 року накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 .

Під час виконання рішення суду, виконавцем направлено запити до державних установ з метою встановлення майнового стану боржника.

Відповідно до відповіді МВС України, відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_1 транспортні засоби.

Згідно з Інформаційною довідкою ДРПВНМ за боржником не зареєстровано нерухомого майна.

Відповідно до відповіді Державної податкової служби України, джерела отримання доходу у боржника відсутні.

Крім того, 13.12.2023 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі. Проте, за вказаною адресою боржника не знайдено. Місце знаходження, перебування боржника встановити не представляється можливим.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено і п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно дост.9Конституції України та ст. ст.3,10 ЦПК України.

У розумінні п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно ст.441ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ст.33Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Стаття 313ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Утім визначення поняття «ухилення» Закон України «Про виконавче провадження» прямо не розкриває. Також відсутня практика Конституційного суду України, щодо офіційного тлумачення такого поняття, як «ухилення».

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст.441ЦПК України суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то на останнього і покладається тягар доказування. До того особа стосовно обмеження права якої винесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з відповідним подання є посилання виконавця саме на наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку (самостійне невиконання боржником зобов`язання протягом строку, вказаного виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження).

Утім, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Слід зазначити, що право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Натомість, в матеріалах подання відсутні будь-які докази направлення боржнику ОСОБА_1 та отримання нею копій постанов старшого державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 68026749 від 23 грудня 2021 року, а також про арешт коштів боржника ВП № 68026749 від 30 грудня 2021 року. Відтак, матеріали подання не містять жодних доказів щодо того, що боржник обізнаний про наявність відкритого відносно нього виконавчого провадження.

Необізнаність боржника про початок процедури примусового виконання виконавчого документу унеможливлює ухилення від його виконання.

Як вбачається із матеріалів справи боржнику відомо про те, що відносно нього відкрито виконавче провадження, однак доказів того, що останній вчиняє будь-які свідомі дії, які б свідчили про ухилення ним від покладених на нього рішенням суду зобов`язань, приватним виконавцем не надано. Оскільки, сама по собі наявність невиконаного зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання рішення суду.

При цьому під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, суд розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Таким чином, наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Тобто згадане подання не містить беззаперечних доводів та не підтверджено належними доказами щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13.11.2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25.01.2007 за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга N23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23.06.1981 за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що приватним виконавцем не надано необхідних доказів, які б у сукупності свідчили про ухилення боржника від виконання рішення суду, а також суд не вбачає наявності обґрунтованого припущення, що вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа сприятиме забезпеченню виконання судового рішення.

Крім цього, не представлено доказів того, що за час виконання рішення суду, боржник виїжджав за межі України, і тривалий час не повертався, що призводило до невиконання рішення.

Приватний виконавець не навів відповідних обставин, які б вказували на неможливість виконання судового рішення у примусовому порядку, необхідність обмеження боржника у праві виїзду за межі України, як єдиного та безумовного заходу для виконання рішення суду.

Сама по собі наявність суми заборгованості за виконавчим документом або відсутність дій стосовно добровільного погашення заборгованості не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, щодо необґрунтованості подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , оскільки виконавцем не надано суду доказів підтвердження ухилення боржника від виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст.2-13,89,223,247,259,260,354,441 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Ю.Б. Свячена