Справа № 594/1386/24
Провадження №2/594/606/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року

м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого Чир П.В.

з участю секретаря Козій Я.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_3 в якому просить стягнути з відповідача у його користь матеріальну шкоду в розмірі 31 000 (тридцять одна тисяча) грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн., завдану кримінальним правопорушенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Борщівського районного суду від 04.03.2024 ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. Вироком Тернопільського апеляційного суду від 02 серпня 2024 року, його апеляційну скаргу задоволено, вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 04.03.2024 щодо ОСОБА_3 в частині призначення покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким призначено йому покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді двох років позбавлення волі, який набрав законної сили. До сьогоднішнього дня ОСОБА_3 так і не відшкодував йому викрадені кошти в сумі 31000 грн. Також, діями ОСОБА_3 йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, так як він залишився без засобів для існування. У травні 2023 року в нього стався інсульт, після чого він частково не володіє правою ногою, тому через це йому важко ходити. Він потребує постійного лікування, тому йому дуже бракує коштів, які в нього викрав ОСОБА_3 . Йому доводилось позичати кошти для зберігання своєї життєдіяльності в інших людей, а потім їх повертати. Таким діями відповідача йому було спричинено незручності у повсякденному житті.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 19.09.2024, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_2 в зал судового засідання не прибув, у позовній заяві вказав, що через хворобу не може бути особисто присутнім у судовому засіданні, його інтереси представлятиме адвокат Когут О.В..

Представник позивача, адвокат Когут О.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився повторно, не повідомивши суд про причини своєї неявки, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2024 року, визнано винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України і призначено покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання, визначено іспитовий строк 1 (один) рік. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_3 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вироком Тернопільського апеляційного суду від 02.08.2024, вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 04.03.2024 року щодо ОСОБА_3 в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_3 призначено покарання за ч.4 ст.185 КК України з застосуванням ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахуватиметься з моменту звернення вироку до виконання. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вирок набрав законної сили 02.08.2024 року.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 переніс ішемічні атеротромботичні інсульти у квітні 2023 р. та 27.05.2023 р., що стверджується виписками із медичної картки стаціонарного хворого №3144, №6616, №4060.

В силу вимог ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цієї особою.

Таким чином, не підлягають доказуванню обставини, які встановлені вищенаведеним вироком суду, а саме, що ОСОБА_3 у період дії на території України правового режиму воєнного стану, перебуваючи по місцю проживання, в АДРЕСА_1 05 серпня 2023 року в період часу з 14.00 год. по 14.30 год, діючи з прямим умислом, таємно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, будучи обізнаним про місце зберігання грошових коштів, зайшов у приміщення гаражу, що розташований на території даного житлового господарства. Перебуваючи в приміщенні гаражу, ОСОБА_3 з метою пошуку грошових коштів, які мав на меті викрасти, через вхідні двері, які не були замкнені, зайшов у кімнату, що використовується в якості кладової, звідки із металевої банки, що зберігалась на полиці стелажа, вчинив крадіжку грошових коштів у сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на крадіжку чужого майна, ОСОБА_3 через вхідні двері, які були відчинені, зайшов в приміщення, що використовується в якості майстерні, звідки із картонної коробки, що зберігалась на полиці шафи, вчинив крадіжку грошових коштів в сумі 1000 (одна тисяча) грн, що належали його тестеві ОСОБА_2 , якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обов`язок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обов`язку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше).

Статтею 1177 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Крім того, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Як вбачається з вироку Борщівського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2024 року та вироку Тернопільського апеляційного суду від 02.08.2024, які набрали законної сили 02 серпня 2024 року, станом на дату ухвалення вироків, матеріальна шкода потерпілому ОСОБА_2 не була відшкодована.

Таким чином, сума матеріальної шкоди яка встановлена вироками суду становить 31000 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд вважає, що моральна шкода, завдана потерпілому ОСОБА_2 полягає в перенесених потерпілим душевних, психологічних та фізичних стражданнях, внаслідок втрати коштів, які йому були життєво необхідні для лікування, що призвело до негативних змін у його житті, втраті звичного ритму життя та вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини заподіяння шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, враховує, що вчинення протиправних дій відповідачем, безумовно вплинуло на звичний спосіб життя позивача, спричинило певні незручності, викликані у потребі коштів, які були у нього викрадені і які йому були життєво необхідні для лікування, однак, беручи до уваги, що тяжких вимушених змін у життєвих стосунках позивача не відбулося, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, суд вважає обґрунтованим розмір заподіяної позивачу моральної шкоди в сумі 10000 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди, на переконання суду, буде відповідати наслідкам протиправних дій відповідача.

Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 в користь держави слід стягнути 1211,20 грн судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265, 280-284, 289 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 31 000 (тридцять одна тисяча) грн матеріальної шкоди, 10000 (десять тисяч) грн моральної шкоди, внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, що мало місце 05 серпня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідачем може бути подано заяву до Борщівського районного суду Тернопільської області про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий Чир П. В.