ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6394/24 Справа № 205/6903/21 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкавський Юрій Сергійович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в цивільній справі номер 205/6903/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про переведення прав покупця,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про переведення прав покупця, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачі є її батьками. Позивачці стало відомо, що їй та її батькам належала на праві спільної сумісної власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 18.03.1997 року, коли позивачка була малолітньою, її батьки самостійно продали вказану квартиру. За виручені від продажу грошові кошти 02.12.1997 року відповідачі купили квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому не зазначивши її покупцем. На даний час вказана квартира зареєстрована за відповідачами по частині на праві спільної часткової власності.

Позивачка вважає, що при укладенні 18.03.1997 року договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , було порушено її право власності на нерухоме майно як дитини.

Позивачка, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.12.1997 року, зареєстрований на товарній біржі «Феміда» за номером 165 в частині особи покупця ОСОБА_3 на 1/3 частини квартири та визнати ОСОБА_1 покупцем 1/3 частини квартири шляхом переведення прав та обов`язків покупця згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02.12.1997 року, визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину вказаної квартири, а також припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину зазначеної квартири та встановити право власності за даною особою на 1/3 частину квартири, припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири, та встановити її право власності на 1/3 частину квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.12.1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «Феміда» за номером 165, в частині особи покупця - ОСОБА_3 на 1/3 частини квартири та визнання ОСОБА_1 покупцем 1/3 частини квартири шляхом переведення прав та обов`язків покупця, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02.12.1997 року, що зареєстрований на товарній біржі «Феміда» за № НОМЕР_1 , на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання право власності на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частини квартири та встановлення права власності за даною особою на 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , припинення право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири та встановлення права власності за даною особою на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкавський Ю.С., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у справі №205/6903/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Проте, згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений відповідачами договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку.

Спірну квартиру було придбано не лише за рахунок коштів подружжя відповідачів, а і за рахунок особистих коштів їх дитини - позивачки по даній справі, які належали їй у зв`язку з відчуженням квартири по АДРЕСА_3 (на час продажу), співвласниками якої вони були і мали використовуватись за рішенням органу опіки і піклування виключно на набуття їх законним представником іншого житла.

Відповідачі, оформивши договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на себе, не врахували інтереси доньки - позивачки по справі, порушили її право приватної власності та порушили її права, як, на той час, неповнолітньої дитини, не зазначивши в договорі купівлі продажу частки житла на праві власності за нею, а тому договір купівлі-продажу квартири утискає її майнові права, що передбачено ст. 48 Цивільного Кодексу Української РСР.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Довгаль С.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

ОСОБА_1 не доведено, що квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , придбано за кошти, отримані від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Апелянткою жодним чином не спростовано і правової підстави оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо недійсності окремої частини правочину, на чому заснована позовна заява.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Черкавський Ю.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Довгаль С.М. апеляційну скаргу не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 28, 29, 30, 31, 32, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачу ОСОБА_7 (після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 ») та відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 15.11.1996 року належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 123, том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.1997 року ОСОБА_3 , яка діяла у своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , 1985 року народження, ОСОБА_2 продали за 11082,00 грн квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв. м (а.с. 7, том 1).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири 02.12.1997 року на товарній біржі «Феміда» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м за 17082,00 грн (а.с. 8, том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2008 року по справі №2-538/08 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 . Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що у період спільного сумісного шлюбного життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_4 , договір купівлі-продажу від 02.12.1997 року, зареєстрований на товарній біржі «Феміда» за № НОМЕР_1 , зареєстрований у КП «ДМБТІ» 02.12.1997 року в реєстрову книгу за №256п за реєстровим №76 (а.с. 198-200, том 1).

Зі змісту договорів купівлі-продажу обох квартир убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , мала майже вдвічі меншу площу від спірної квартири, та була продана за 11082,00 грн, при тому, що спірна квартира придбана за 17082,00 грн (а.с. 7, 8, том 1).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить по частині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 194-196, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до усталеної правозастосовної практики, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19).

Відповідно до ст. 77 Кодексу про шлюб і сім`ю України, що діяв на час виникнення правовідносин, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_7 (після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 ») та відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 15.11.1996 року належала на праві спільної власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.1997 року ОСОБА_3 , яка діяла у своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , 1985 року народження, ОСОБА_2 продали за 11082,00 грн квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв. м.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири 02.12.1997 року на товарній біржі «Феміда» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м за 17082,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2008 року по справі №2-538/08 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 . Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що у період спільного сумісного шлюбного життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_4 , договір купівлі-продажу від 02.12.1997 року, зареєстрований на товарній біржі «Феміда» за № НОМЕР_1 , зареєстрований у КП «ДМБТІ» 02.12.1997 року в реєстрову книгу за №256п за реєстровим №76.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить по частині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зі змісту договорів купівлі-продажу обох квартир убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , мала майже вдвічі меншу площу від спірної квартири, та була продана за 11082,00 грн, при тому, що спірна квартира придбана за 17082,00 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено, що 1/3 частину спірної квартири придбано за її кошти тобто, за грошові кошти, отримані від продажу частини іншої квартири.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Нових будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкавський Юрій Сергійович, залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року.

Судді: