Справа № 201/5995/24
Провадження № 2/201/2847/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, встановлення факту та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, встановлення факту та визначення місця проживання дитини, в якому просив суд постановити рішення, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвати; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття; встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що 16 червня 2017 року сторони зареєстрували шлюб, разом проживали, вели спільне господарство. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Поступово відносини почали погіршуватися, все частіше почали виникати сварки з побутових питань, та сторони вирішили фактично припинити відносини, в результаті чого у вересні місяці 2023 року позивачем було прийнято рішення переїхати проживати до іншого помешкання, з того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Позивач зазначає, що відповідач спершу не заперечувала, щоб позивач приїздив спілкуватися із дітьми, проводив час із ними на дитячих майданчиках та у розважальних закладах. У подальшому відповідач запропонувала, щоб позивач забрав дітей до себе на вихідні, та почала майже на кожні вихідні привозити до нього дітей, посилаючись на те, що їй важко справлятися одній із двома дітьми одночасно і їй потрібен вільний час на відпочинок та заняття особистими справами. Позивач забрав старшу доньку на святкування Нового Року, після чого вона вже не захотіла їхати до матері.

Таким чином, з січня місяця 2024 року позивач проживає разом зі старшою донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно займається її вихованням та утриманням, а відповідач не бажає приймати участь у житті доньки, не дивлячись на спроби позивача в усному порядку вирішити дане питання.

Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується про неї, контролює стан здоров`я, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, забезпечив дитині комфортне житло, в якому створені належні умови для її проживання та розвитку. Вважає, що з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання доньки разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. У свою чергу відповідач перестала належним чином приділяти увагу дитині, не цікавиться у належній мірі життям доньки, здоров`ям, розвитком, коштів на утримання доньки не надає.

Також позивач зазначає, що він є матеріально забезпечений, повністю присвячує себе доньці. Вважає, що визначення місця проживання доньки разом із ним та встановлення факту її перебування на його самостійному вихованні є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів дитини.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_6 надала суду відзив на позовну заяву, у якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала частково.

У відзиві відповідач зазначила, що вони із позивачем перебували у шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю, виховуючи дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, у вересні місяці 2023 року позивач зібрав речі та переїхав проживати до іншого помешкання, у результаті чого з того часу вони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Залишившись самій із двома дітьми їй було важко, тому вона періодично на вихідні дозволяла батькові забирати дітей до себе на вихідні. Старша донька святкувала Новий Рік 2024 із батьком та його родиною, а молодша донька залишилася у її родині на святкування, оскільки, вона ще досить маленька. Однак, у подальшому, як їй повідомив позивач, старша донька - ОСОБА_4 забажала і надалі залишитися проживати у позивача. Зазначила, що позивач у справі дійсно піклується про їх доньку, їй там подобається та вона під гарним наглядом. Підтвердила обставини того, що донька - ОСОБА_4 , залишилася проживати із батьком з грудня 2023 року, і наразі вона проживає із позивачем та перебуває на повному його самостійному вихованні та утриманні.

Поряд з цим зазначила, що вона проти того щоб з неї стягували аліменти, оскільки її дохід позбавляє змоги повноцінно забезпечувати дитину всім необхідним, тим паче, враховуючи обставину того, що із нею проживає молодша донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Третя особа Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надали письмові пояснення та заяву про розгляд справи без їх участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстровано 16 червня 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №528.

Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №975, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Дніпро), відповідний актовий запис №210.

Спільне життя між сторонами не склалося, з вересня місяця 2023 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

Встановлено, що між сторонами відсутні будь-які взаємні сімейно-шлюбні обов`язки, оскільки кожен зі сторін почав фактично жити окремим життям.

Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Судом встановлено, що батьком були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування дитини. Відповідачка ОСОБА_6 самоусунулася від виховання дитини.

Згідно Акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського район Дніпропетровської області від 05 червня 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 проживають і мають місце реєстрації: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Умови проживання задовільні. Для виховання та розвитку дитини створено необхідні умови. Між батьком та дитиною дружні, теплі стосунки. Дитина має особисте місце для навчання, розвитку. Батько піклується про розвиток, навчання та здоров`я дитини.

Із Акту про підтвердження перебування на вихованні від 08.05.2024 року вбачаються обставини того, що ОСОБА_1 переїхав проживати до будинку у вересні місяці 2023 року, діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , часто бували у нього на вихідних, а після Нового Року 2024 донька ОСОБА_4 залишилася проживати на постійній основі. ОСОБА_2 за весь цей проміжок часу жодного разу не бачили.

Із Акту про підтвердження перебування на вихованні від 09.05.2024 року вбачається підтвердження того, що після фактичного припинення відносин між сторонами, донька ОСОБА_7 залишилася проживати із батьком, він самостійно її виховує та утримає.

Відповідно до ч.1, 2 та 3ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19).

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98).

Згідно постанови Верховного суду від 18 березня 2021 року по справі № 288/39/20, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Крім того, під час вирішення даної категорії справи, необхідно керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

На підставі ч. 1 ст. 160 СК України, оскільки спору між батьками відносно місця проживання їх неповнолітніх дітей немає, відповідачка позовні вимоги визнала, неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на повному утриманні батька, а отже ОСОБА_1 самостійно виховує свою неповнолітню дитину, суд вважає, що дитину слід залишити проживати з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заперечуючи щодо стягнення аліментів, відповідач, поряд з цим, не заперечує обставини того, що дитина проживає із батьком, який самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.

При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

Згідно ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, суд враховує ті обставини, що в державі постійно відбувається зростання споживчих цін, у зв`язку з чим, збільшуються витрати, які несе позивач на утримання неповнолітньої дитини.

Відповідачка не подала докази існування обставин, які істотно обмежують її працездатність, докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про її спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, з врахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

А тому враховуючи зазначені положення закону, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до припису ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку із цим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки вказане відповідає інтересам сторін та самої дитини.

Керуючись ст. 105, 110, 112, 160, 180-183, 191 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 130, 223, 263-266 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, встановлення факту та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 24 травня 2024 року.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.