КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9892/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 09 липня 2010 року на вул. Новокостянтинівській у м. Києві з вини ОСОБА_1 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), що підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2010 року.

В результаті зазначеної ДТП належний йому автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а він - майнової та моральної шкоди.

Оскільки відповідач добровільно не відшкодував шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу, він звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року у справі № 2-1659/11 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 7 226,74 грн.

На даний час це судове рішення не виконане, виконавчий лист неодноразово був пред`явлений до виконання та зараз перебуває на примусовому виконанні в Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 71093691, однак жодних стягнень з відповідача в рамках вказаного виконавчого провадження не було.

З огляду на те, що відповідач не виконав покладений на нього обов`язок з відшкодування шкоди, не забезпечивши виконання рішення суду, яке набрало законної сили, він має нести відповідальність у вигляді сплатикредитору сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме 3 % річних за період з 04 липня 2011 року по 17 серпня 2023 року у розмірі 2 628,33 грн та інфляційних втрат за період з 04 липня 2011 року по 31 липня 2023 року у розмірі 21 164,63 грн, а всього - 23 792,96 грн за прострочення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного судового рішення.

Відповідач в суді першої інстанції проти пред`явлених позовних вимог заперечував, посилаючись у своєму відзиві на їх необґрунтованість та пропуск позивачем строку позовної давності, наслідки якого просив застосувати.

Позивач у відповіді на відзив зазначав, що з урахуванням положень Закону від 30 березня 2020 року № 540-IX він має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, починаючи з 02 квітня 2017 року і до 17 серпня 2023 року у загальному розмірі 7 686,17 грн, з яких: 3 % річних - 1 382,78 грн; інфляційні втрати -6 303,39 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 7 686,17 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, покладене на нього рішенням суду від 20 червня 2011 року, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України, а саме стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, нарахованих в межах загального строку позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 17 серпня 2023 року (дати пред`явлення позову).

26 лютого 2024 року позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем надано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, тому виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, розміру задоволених позовних вимог, суд вважав можливим зменшити розмір таких витрат та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги в сумі 6 000,00 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи у справі.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі представника - адвоката Фогеля В.В. звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог позову та заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Аргументи апеляційної скарги на основне рішення зводяться до того, що: позовна заява подана і підписана представником позивача - ОСОБА_3 , який не зареєстрований як адвокат в Єдиному реєстрі адвокатів України; судом помилково застосовано положення статей 509, 610, 625 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, натомість не застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження», який регулює порядок примусового виконання судових рішень; позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності; зобов`язання відповідача з відшкодування шкоди фактично є задавненим, тобто натуральним зобов`язанням, тому вимога позивача в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення зводяться до того, що: заява про ухвалення додаткового рішення подана і підписана представником позивача - ОСОБА_3 , який не зареєстрований як адвокат в Єдиному реєстрі адвокатів України; суд безпідставно не відклав розгляд справи за клопотанням представника відповідача, яке було мотивовано його неможливістю прибути у призначене судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі.

У відзиві на апеляційну скаргу на основне рішення позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року- без змін, і стягнути з відповідача на його користь 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального й процесуального права на основі повно з`ясованих усіх фактичних обставини справи із наданням належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зокрема вказує, що предметом його позову є стягнення інфляційних втрат, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року у справі № 2-1659/11.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із зобов`язання, визначеного судовим рішенням.

Відтак, посилання відповідача на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору повинен був керуватися норми Закону України «Про виконавче провадження», а не частиною другою статті 625 ЦК України є необґрунтованими.

При цьому невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому, на думку позивача, він має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, починаючи з 02 квітня 2017 року з огляду на норми Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року і тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину.

Щодо твердження відповідача про відсутність повноважень у його представника, позивач зазначає, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. До матеріалів справи було долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва, а тому твердження відповідача про відсутність у ОСОБА_3 повноважень адвоката не відповідає дійсності. Само по собі відсутність в ЄРАУ даних про адвоката не позбавляє останнього права представляти інтереси клієнта у цивільному судочинстві.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив та вбачаться з матеріалів справи, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року у справі № 2-1659/11 стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, що складається з втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля в сумі 5 775,39 грн та франшизи - 510,00 грн, в загальній сумі 6 285,39 грн, моральної шкоди - 750,00 грн, та витрати по сплаті судового збору в сумі 71,35 грн і коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього стягнуто - 7 226,74 грн (а.с. 8, 9, т. 1).

Вказане рішення суду набрало законної сили 04 липня 2011 року та 25 липня 2011 року на його виконання позивачу було видано виконавчий лист (а.с. 10, 11, т. 1).

Станом на даний час судове рішення від 20 червня 2011 року у справі № 2-1659/11 не виконане боржником, при цьому виконавчий лист неодноразово був пред`явлений до виконання та зараз перебуває на примусовому виконанні в Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 71093691 (а.с. 12, 13, т. 1).

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке було покладено на боржника рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року у справі № 2-1659/11.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням матеріальної і м оральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

При цьому інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених норм матеріального права і правових висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

Судом встановлено, що у період часу з 04 липня 2011 року по 17 серпня 2023 року в ОСОБА_1 існував юридичний обов`язок перед ОСОБА_2 здійснити відповідний платіж на виконання рішення суду у справі № 2-1659/11, яким з нього стягнуто грошові кошти у рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також понесених судових витрат,це грошове зобов`язання не виконано боржником, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили,між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням завданої шкоди (деліктне зобов`язання), яке не виконано боржником, тому на відповідача, який прострочив виконання цього зобов`язання, підлягає покладенню обов`язок відшкодувати позивачуінфляційні втрати та 3% річних.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, у даному випадку повернення кредиту, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц та Верховним Судом у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 та в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21, від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі ОСОБА_2 вказував, що має право на стягнення з ОСОБА_1 індексу інфляції, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, починаючи з 02 квітня 2017 року і до 17 серпня 2023 року, адже останнім днем для звернення до суду у межах трирічного строку позовної давності було 02 квітня 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Крім цього, відповідно до Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що позивач пропустив строк давності для звернення до суду із цим позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 02 квітня 2017 року по 17 серпня 2023 року.

Суд першої інстанції, вірно застосувавши наведені вище норми матеріального права, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат і надавши йому відповідну правову оцінку, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з боржника на користь кредитора інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 02 квітня 2017 року по 17 серпня 2023 року у загальному розмірі 7 686,17 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання відповідача з відшкодування шкоди фактично є задавненим, тобто натуральним зобов`язанням, тому вимога позивача в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц здійснила тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшла висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за спливом позовної давності.

Разом з тим, у даній справі судом першої інстанції встановлені інші фактичні обставини справи, зокрема, що завдана внаслідок ДТП майнова та моральна шкода була стягнута з боржника на користь кредитора рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року, яке набрало законної сили.

Сторони не заперечували тих обставин, що вказане судове рішення у справі № 2-1659/11 не виконано ані в добровільному, ані в примусовому порядку, шкода не відшкодована боржником (винуватцем ДТП) і, відповідно, погашення вимог кредитора (потерпілого в ДТП) не відбулося.

За таких обставин відсутні підстави вважати деліктне зобов`язання відповідача з відшкодування шкоди натуральним зобов`язанням, оскільки вимога позивача про стягнення збитків та моральної компенсації вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Подібні висновки викладені у постановах (ухвалах) Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 та від 05 лютого 2024 року у справі № 643/20483/20.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) також вказано про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, тривале невиконання відповідачем рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2011 року не свідчить, що зобов`язання останнього з відшкодування шкоди є задавненим, тобто набуло характеру натурального зобов`язання. Наявність судового рішення, яким задоволено позов кредитора про захист порушеного права, виключає можливість визнання зобов`язання натуральним або задавненим, тому обставини, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі не мають правового значення для вирішення даного спору.

Також колегія суддів в оцінці доводів апеляційної скарги та аналізу змісту положень Закону України «Про виконавче провадження» звертає увагу на те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису юрисдикційного акта.

Вказаний строк не є строком захисту порушеного права, а його сплив не припиняє суб`єктивне право кредитора, яка полягає в можливості отримання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Враховуючи викладене, посилання апеляційної скарги на відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних є безпідставними, ґрунтуються на помилковому тлумаченні стороною відповідача положень статті 625 ЦК України та розумінні спірних правовідносин, зокрема, поняття «задавненого зобов`язання» при попуску строку позовної давності та строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь позивача 6 000,00 грнвитрат на професійну правничу допомогу, то їх суть полягає у тому, що заява про ухвалення додаткового рішення (як і позовна заява) подана та підписана представником позивача - ОСОБА_3 , який не зареєстрований як адвокат в Єдиному реєстрі адвокатів України, а суд безпідставно не відклав розгляд справи за відповідним клопотанням представника відповідача.

Відповідно до вимог частини третьої, четвертої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Отже, процесуальним законом суду першої інстанції надано право розгляду заяви (вирішення питання) про ухвалення додаткового судового рішення за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач та його представник були належним чином повідомлені судом про призначене судове засідання на 11 березня 2024 року, про що адвокат Фогель В.В. також вказав у своїй заяві про відкладення судового засідання, яка надійшла до Деснянського районного суду м. Києва в день засідання через підсистему «Електронний суд».

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції у межах своїх повноважень дійшов обґрунтованого висновку про визнання неявки сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення та з огляду на те, що відповідач та його представник належним чином повідомлені про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи та наявності доказів направлення позивачем вказаної заяви з доданими до неї матеріалами на адресу ОСОБА_1 , на підставі статті 240, частина четверта статті 270 ЦПК України правомірно ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторони відповідача, яка не з`явилася в судове засідання.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За правилом частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України)

Статтею 177 ЦПК України визначений перелік документів, які додаються до позовної заяви, зокрема, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону № 5076-VI Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі 757/213848/19-цміститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх повноважень як адвоката діяти від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 надав, зокрема, належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6373, виданого 11 квітня 2019 року на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва № 28 від 04 квітня 2019 року

Доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять.

Також відсутні докази щодо припинення права ОСОБА_3 на заняття адвокатською діяльністю у порядку, передбаченому законом.

З вище наведених підстав колегія суддів приймає до уваги доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачає того, що відомості в Єдиному реєстрі адвокатів України підтверджують статус особи адвоката, оскільки такі відомості лише засвідчують внесення адвоката у такий реєстр, а особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

За таких обставин аргументи відповідача про те, що позовну заяву і заяву про ухвалення додаткового рішення від імені позивача ОСОБА_2 підписано і подано фізичною особою - ОСОБА_3 , який не має повноважень для вчинення таких процесуальних дій як адвокатє безпідставними.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до положень частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правову допомогу у цій справі, колегія суддів, керуючись вимогами статей 133, 137, 141 ЦПК України та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність зменшення заявленого розміру таких витрат та стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4 000,00 грн, як таких, що підтверджуються долученими до відзиву на апеляційну скаргу доказами (а.с. 42-47, т. 2).

Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушує права позивача на компенсацію коштів, які він був змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції внаслідок подання відповідачем апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції по суті спору, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній