ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8524/24 Справа № 212/5217/24 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Олешицька Вікторія Едуардівна, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», (надалі АТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка з 20 вересня 2006 року по 07 грудня 2006 року працювала на посаді підземної стовбурової дільниці гірничо капітальних ремонтів № 2 проходки шахти імені Леніна шахтобудівельного управління, з 07 грудня 2006 року по 11 серпня 2022 року на посаді стовбурової дільниці гірничо капітальних ремонтів № 3 проходки шахти «Тернівська» (до 01.04.2016 року шахта імені Леніна) шахтобудівельного управління АТ «Криворізький залізорудний комбінат» з повним робочим днем в підземних умовах. 11 серпня 2022 року позивачку звільнено з підприємства відповідно до ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію. Стаж роботи у цеху в умовах впливу шкідливих факторів складає 15 років 10 місяців. Робота у шкідливих умовах за тривалий час трудових відносин позивачки з відповідачем негативно вплинули на її стан здоров`я та спричинили виникнення хронічного професійного захворювання. По факту виникнення хронічного професійного захворювання було проведено розслідування та складено акт за формою П-4 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11 березня 2024 року. Так, зазначеною відповідною комісією встановлено наявність у позивачки хронічного професійного захворювання за таким діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другоїстадії), група В. Легенева недостатність другого ступеня. Згідно довідок Обласної Медико соціальної експертної комісії № 2 серії 12 ААА № 144436 та серії 12 ААГ № 573571 від 07 травня 2024 року позивачці вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 30 % по ХОЗЛ та ІІІ групу інвалідності з 15 квітня 2024 року безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивачка позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивачка постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивачка постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, що спричиняє дискомфорт. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивачки. На даний час незмінним є те, що самопочуття не поліпшується, негативні зміни у житті позивачки є незворотними, усвідомлення чого, завдає душевного болю та страждань. Позивачка вважає, що професійне захворювання виникло внаслідок порушень норм охорони праці на підприємстві відповідача, у зв`язку із отриманим професійним захворюванням їй заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 240 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1000,00 грн.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Олешицька Вікторія Едуардівна, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у рішенні суду першої інстанції присутня невідповідність висновків викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права, крім того, суд першої інстанції, при ухваленні рішення не в повному обсязі оцінив моральні страждання позивачки. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом не надано належної уваги тяжкості завданої позивачці шкоди, оскільки втрата 30% професійної працездатності, у зв`язку з профзахворюванням, з 15.04.2024, безстроково, для жінки 54 років має безповоротний характер, який повністю змінив порядок життя позивачки та життя членів її сім`ї, внаслідок чого ухвалений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивачки.

Судом першої інстанції при розгляді справи не було ретельно досліджено, аби визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди був співрозмірним завданій позивачці шкоді, з урахуванням принципів розумності, виваженості, справедливості.

Також, судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та характеру обсягу спричинених позивачці моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача.

У позовній заяві було визначено механізм розрахунку відповідного розміру завданої позивачці моральної шкоди, базуючись на двох складових: розмірі втрати її працездатності та розмірі мінімальної заробітної плати на момент подання позову. У свою чергу, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про розмір відшкодування позивачці моральної шкоди не наводить жодного механізму щодо обраного судом порядку визначення розміру моральної шкоди, яка нібито є співрозмірною щодо моральних страждань позивачки внаслідок 30% втрати професійної працездатності, крім того позивачка є інвалідом третьої групи через професійне захворювання, інвалідність встановлена безстроково, тож внаслідок неможливості ведення звичного способу життя, внаслідок постійного погіршення стану здоров`я, що спричинило постійне нервове навантаження за майбутнє позивачки та майбутнє її сім`ї.

Посилається на судову практику судів першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «Криворізький залізорудний комбінат», зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. В апеляційній скарзі апелянт не навів жодної підстави для скасування чи зміни судового рішення, наявність яких вимагається законом, зокрема, представник позивачки, не зазначила: - в чому саме полягає неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; - які обставини, що мають значення для справи, є недоведеними та які суд першої інстанції визнав встановленими; які висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи; - які норми матеріального або процесуального права порушені судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Олешицьку В.Е., яка підтримала доводи апеляційної скарги позивачки, просила її задовольнити, представника відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат» - адвоката Каретну Є.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивачки, просила залишити без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 з 20 вересня 2006 року по 07 грудня 2006 року працювала на посаді підземної стовбурової дільниці гірничо капітальних ремонтів № 2 проходки шахти імені Леніна шахтобудівельного управління, з 07 грудня 2006 року по 11 серпня 2022 року на посаді стовбурової дільниці гірничо капітальних ремонтів № 3 проходки шахти «Тернівська» (до 01.04.2016 року шахта імені Леніна) шахтобудівельного управління АТ «Криворізький залізорудний комбінат» з повним робочим днем в підземних умовах.

11 серпня 2022 року позивачку звільнено з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (серія НОМЕР_1 ) на ім`я ОСОБА_1 . (а. с. 11-13)

На підставі Інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (отруєння) від 31.10.2022 №ДН/4.6.2/6741-22, наданої Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області і затвердженої 31 жовтня 2022 року, медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 08.02.2024, протокол № 213, позивачці було встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В. Легенева недостатність другого ступеня. (а. с. 24-25)

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 11.03.2024, проведеного на АТ «Кривбасзалізрудком», встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання позивачки, а саме: працюючи стовбуровим (підземним) у шахтобудівельному управлінні АТ «Кривбасзалізрудком» у період з 20.09.2006 по 11.08.2022, ОСОБА_1 в підземних умовах шахти виконувала роботи з підіймання та опускання людей, матеріалів і вантажів на стовбурах шахт, що будуються; керувала кулачковими пристроями, штовхачами, хитними площадками, стопорами та іншими механізмами з навантаження та розвантаження баддів; робила дрібний ремонт сигнальних пристроїв, клітей, люків та засувів; прибирала розсипану гірничу масу, очищала бадді.

Внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень в роботі систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, підпадала під вплив аерозолів фіброгенної дії, що перевищували нормативні показники.(а. с. 14-16)

З пункту 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 11 березня 2024 року вбачається, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивачки є пил переважно фіброгенної дії: концентрація пилу переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично-допустиму в середньому у 1,13 рази (2,25 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), згідно Наказу МОЗ України від 14.07.2020 №1596 «Про затвердження гігієнічних регламентів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони».

Згідно з довідками Обласної Медико соціальної експертної комісії № 2 серії 12 ААА № 144436 та серії 12 ААГ № 573571 від 07 травня 2024 року, позивачці, первинно, встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30% за захворюванням ХОЗЛ з 15 квітня 2024 року, безстроково, та визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, з 15 квітня 2024 року, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивачка потребує медикаментозного лікування, забезпечення виробами медичного призначення, санаторно - курортного лікування. Протипоказана важка праця в умовах виробничого пилу. Рекомендовано спостереження у сімейного лікаря. (а. с. 18-19)

Згідно з державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 за № 248, умови праці ОСОБА_1 за показниками важкості праці відносяться до 3 класу 2 ступеню «Шкідливі», що підтверджується інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.10.2022 №ДН/4.6.2/6741-22. (а. с. 21-23)

За п. 16 Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 387 від 07.05.2024 Обласної МСЕК № 2, відновлення обмеження життєдіяльності позивачки часткове. (а. с. 20)

У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями позивачка неодноразово зверталася до закладів медичного лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками, виписним епікризом, випискою - епікризом із медичної карти стаціонарного хворого, епікризами із денного стаціонару. (а. с. 26-40)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманими нею на виробництві професійними захворюваннями.

Суд врахував тривалий період роботи позивачки в шкідливих умовах на підприємстві відповідача впродовж 15 років 10 місяців, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачкою професійної працездатності в розмірі 30% , безстроково та визнання людиною з інвалідністю третьої групи, безстроково. Суд також прийняв до уваги тяжкість та невідворотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачці висновком МСЕК № 144436 Серія 12 ААА від 07 травня 2024 року встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності, безстроково, визнано людиною з третьою групою інвалідності, безстроково тобто, встановлено наявність пошкодження її здоров`я на виробництві, що надало позивачці право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року та ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з пункту 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 11 березня 2024 року вбачається, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивачки є пил переважно фіброгенної дії: концентрація пилу переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично-допустиму в середньому у 1,13 рази (2,25 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), згідно Наказу МОЗ України від 14.07.2020 №1596 «Про затвердження гігієнічних регламентів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони».

Отже, роботодавець Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», під час роботи позивачки, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивачки, які завдають їй фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення Акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивачки професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, працю в шкідливих умовах протягом 15 років 10 місяця, у період з 07.12.2006 11.08.2022, на підприємстві відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 30%, безстроково, та визнана людиною з інвалідністю третьої групи, безстроково, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивачки, погоджується з висновком суду першої інстанції, що розумним, виваженим і справедливим, у її ситуації, буде визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 100000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 55% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивачки у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у її здоров`ї, що підтверджується виписними епікризами, що міститься в матеріалах справи, в якому зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан її здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір моральної шкоди, яку позивачка просила відшкодувати, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки, визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути, суд першої інстанції обґрунтував та врахував ступінь, глибину та характер душевних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, та вважав,що вказаний розмір не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивачки як особи,що має право на відшкодування такої шкоди. Судом враховано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи.

Такий правовий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі№ 752/17832/14-ц.

Зміна розміру моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, в даному випадку буде переоцінкою встановлених судом першої інстанції обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 , про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на судову практику районних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Олешицька Вікторія Едуардівна - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: