н/п 2/490/213/2024 Справа № 490/1297/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Вознюк Д.І.,

за участі відповідачки та представника позивачки адвоката Семенова Ю.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2022 року позивач звернувся до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 , не чинити перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 прав користування , володіння та розпорядження своїм майном , а саме 1/4 часткою гаражу літер Н', яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власнсоті та знаходяться у незаконному володінні та користуванні ОСОБА_2 , розташованої за адресою АДРЕСА_1 - шляхом надання вільного доступу; скасувати запис про державну реєстрацію права власнсоті на нерухоме майно, а саме на граж, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

В обгрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2001 року належить 1/4 частини домоволодіння з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_2 .. Зазначає, що з моменту купівлі 1/2 частки домовлодіння з відповідною часткою господарських та побутових споруд вона користувалася своїм майном, а саме постійно користувалася даним гаражом, частину якого придбала разом з іншим майном.

В подальшому між співвланиками даного домовлодіння було проведено реальний розподіл земельної ділянки, і за позивачкою зареєстровано право власності на земельну ділянку, пощею 224 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 також у зв`язку з наданням нової адреси.

11.03.2016 року за договором дарування вона подарувала все належне їй майно, яке розьташоване за земельній ділянці, та саму земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 своєму синові ОСОБА_4 , отже частина гаражу не входила в ту частину майна, яке вона подарувала своєму синові, а отже залишилися у її власності.

Даний гараж, чатина якого належить їй на праві власнсоті, знаходиться у незаокнному володінні та користуванні ОСОБА_2 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , який вона самовільно зайняла і не хоче добровільно повертати, посилаючись на державний акт на право власності на земельну ділянку від 09.03.2006 року.

Зазначив, що договір купівлі-продажу в 2001 році був укладений з дотриманням норм чинного законодавства і вона не знала і не могла передбачати наявність ризику того, що право власності на її частину майна може бути припинено у зв`язку з тим, що рішенням ММР від 04.09.2010 року 1/2 частині домовлодіння, що належала ОСОБА_2 ,, буде надана нова адреса АДРЕСА_1 .Подальша приватизація зеемльної ділянки відповідачкою також не є підставою для припинення її права власності на нерухоме майно.

Відсутні підстави, передбачені ст. 346 ЦК України ат ст. 27 ЗУ "про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - для припинення права власності ОСОБА_1 , на спірний гараж.

Посилаючись на положення ст.ст. 316,319, 658, 321 391 ЦК україни, просить про задоволення позову.

Відповідачкою ОСОБА_2 надані письмові заперечення на позовну заяву, в якій заперечує проти задоволення позову через відсутність жодного порушеного права позивачки.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов , надавши аналогічні тексту позовної заяви пояснення , просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмовому виступі в судових дебатах. Зазначила, що нерухоме майно було фактично плоділене між співвласниками за їх взаємною згодою ще на час укладення договору купівлі-продажу, сіпрним гаражем позвиачка ніколи ен володіла та не корситувалася. крім того, позивачка та ОСОБА_5 знищили все майно, яке придбали за довгором купівлі-продажу в 2001 році, отже фактично їх право власнсті на частину придбаного нерухомого майна припинилося, а яким чином позивачка зареєструвала право власності на новостворене майно - їй не відомо.

Представник відповідача адвокат Качан Р.Ю просив відмовити в позові за безпідставністю позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали інвентарних справ БТІ, дослідивши представлені докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи , згідно нотаріально посвідченого Договору купівлі-продаж від 27.12.2001 року, ОСОБА_6 , продала, а ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 придбали в рівних частинах кожний 1/2 частину домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд , що знаходиться в АДРЕСА_2 .Як зазначнот у договру : на земельній ділянці розташовано :житловий будинок літер А, житловою площею 27,8 кв.м., житловий будинок літер Б, житловою площею 21,6 кв.м., сараї літер Б.В., льох літер Гпд, гараж літер Н', огорожі №№1,3,4,5,6,7 та споруди №№2,1. Стаття 30 Земельного кодексу України покупцю роз`яснена.

05.11.2003 року в КП МБТІ зареєстровано право власності на 1/4 частину домоволодіння в АДРЕСА_2 (п`ять) за ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 30 ЗК України (в редакції на час придбання вказаного майна 2001 року) ,при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Аналогічні положення щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній містяться і в ст. 120 ЗК України на час вирішення справа та на час створення ОСОБА_1 , новоствореного мйана на земельній ділянці .Так, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Рішенням № 1224 від 04.09.2010 року виконкому ММР "про зміну та надання адрес " п.45 - житловому будинку по АДРЕСА_2 , який належитть ОСОБА_7 , надати нову адресу 6 провулок Зустрічний, 5/1.

Як вбачається з копії технічного паспорту на домовлодіння, яке надано позивачем, станом на 27.08.1986 року (отже поза розумним сумнівом це той технічний паспорт, який був наданий покупцям при укладенні договору купівлі-продажу) двір домоволодіння поділений огорожею на дві частини: з лівої сторони літня кухня літер Ж та гараж літер Н', з правої сторони - житлові будинки літер А-1 та Б з сараями.

Також саме позвиачем надано технічний паспорт на вказане домовлодіння станом на 01.10.2001 рік, інвентаризація була проведена саме за замовленням покупців і з нього слідує, що фактично за договором у ОСОБА_8 , та ОСОБА_5 перейшов саме житловий будинок літер А з прибудовами та сараї літер Б, В, а житловий будинок літер Ж був у користуванні та власності іншого співвласника ОСОБА_2 . З плану земельної ділянки до цього техпаспорта вбачається, що спірний гараж літер Н' розташований біля житлового будинку літер Ж в протилежному куті двору від житлового будинку та споруд позивача.

Більш того, позивачем надано Технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_2 станом на 11.05.2010 року, зроблений на замовлення саме ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в якому також чітко зазначено про поділ земельної ділянки за цією адресою на дві частини : частина ІІ - розташовано житловий будинко літер Ж, який перебував у користуванні та володінні ОСОБА_2 , та гараж літер Н'4 натомість на частині земельної ділянки І - співвласниками ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 знесено ( з приміткою самовільно зенесені - і ці докази надані саме позвиачем) всі будівлі та споруди, які придбавалися ними за договором купівлі-продажу в 2001 року, та зведено нові будівлі літер К-1.

Рішенням № 17/5 від 12.12.2003 року ММР п. 3 - затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, площею 448 кв.м., для будівництва та обслуговування індивідуального убдинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 21 травня 2015 року, належна ОСОБА_5 та ОСОБА_1 земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 площею 448 кв.м була поділена. Кожен з співвласників отримав у власність 224 кв.м.: ОСОБА_1 з окремим виїздом з боку вул.Одеське шосе, ОСОБА_5 - з окремим виїздом з боку пров.Зустрічного.

Як вбачається з плану , складеного судовим експертом ОСОБА_9 , поділу земельної ділянки , площею 448 кв.м. по АДРЕСА_2 , який взято доуваги судом при розгляді вказаної справи, та з яким повністю погодилася ОСОБА_1 ( про що зазначено в рішенні суду), лінія розділової межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою суміжного землекористувача проходить на відстані 13,08 кв.м. від правого нижнього кута земельної ділянки і чітко відокремлює частину земельної ділянки, на якій в протилежному лівому нижньому куті ділянки знаходиться спірний граж літер Н'.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 грудня 2014 року №1272 земельній ділянці ОСОБА_1 було надано адресу АДРЕСА_3 .

20 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, а саме на земельну ділянку площею 0.0224 га, яка їй була виділена на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 вересня 2014 року з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 листопада 2015 року №1076 вищевказане рішення виконкому в частині надання нової адреси земельній ділянці ОСОБА_1 було скасовано, отже на даний час земельні ділянки боржників мають єдину адресу пров.Зустрічний 5а. Іншого позивачем не спростовано та не доведено

Як пояснила в судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_10 ,, яка є продавцем 1/2 часток спірного домовлодіння за договором купівлі продажу від 27.12.2001 року , що при укладенні купівлі-продажу частини домовлодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_1 нею чітко було зазначено, яку саме частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 передається у користування покупцям та який склад будівель та споруд входить у відчужувану частку. План такого поділу фактично був зазначений в матеріалах БТІ і був добре відомий покупцям. Вказане домовлодіння вони з сестрою ОСОБА_2 , отримали в рівних частках у спадок і ще за життя батьків домовлодіння було розподілено на дві частини - з окремим житловими будинками та належними до них господарськими та побутовими спорудами , з окремим в`їздами, такий порядок користування склався протягом багатьох десятиріч. ОСОБА_2 постійно проживала і користувалася своєю половиною, де розташований житловий будинок літер Ж та спірний гараж літер Н. ОСОБА_10 сама домовлодінням не користувалася , отже після оформлення спадщини згодом продала належну їй 1/2 частку на іншій від сестри стороні земельної ділянки -де розташований будинок житловий літер А з належними до нього прибудовами та спорудами. Зазначила, що вона сама не користувалася спірним гаражем Н', він завжди перебував у користуванні ОСОБА_2 . Покупці були добре обізнані про фактичний порядок користування, і дотримувалися його протягом цих всіх років, реалізували його і під час оформленян документів на приватизацію земельної іділянки, і жодним чином ОСОБА_1 ніколи не користувалася ні двором ОСОБА_2 , ні спірним гаражем.

Так, судом досліджено матеріали інвентаризаційних справ КП ММБТІ:

- справа № 3452 (будинок АДРЕСА_1 , з матеріалів якої вбачається, що 01.12.2010 зареєстровано право власноті ОСОБА_2 нажитлвоий будинок літер Ж, загальною площею 46,6 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами . На зеемльній ділянці площею 455 кв.м. розташований цей житловий будинок, погріб Гпд, вбиральна літер Д. душ літер М, гараж літер Н', замощення ,хвіртка.

- справа № 1611 (будинок АДРЕСА_4 ,з матеріалів якої вбачається, що неодноразово позивачкою ОСОБА_1 в 2003,2007 та 2010 роках проводилася поточна інвертаризація належній їй частки домовлодіння за вказаною адресою - саме в межах визначеного між співвласниками порядку користування земельною длянкою та будівлями та спорудами з встановленою огорожею між ділянками двору. При цьому, вже станом на травень 2010 року попередні придбані нею будівлі були знесені та збудована на їх місці нова споруда літер К ( нежитлова- будівля СТО з гаражами), проте все ж в межах визначеної земельної ділянки в правій частині двору.

- справа № 3654 (будинок АДРЕСА_5 ),з матеріалів якої вбачається, що саме за замовленням позивачки ОСОБА_1 в лютому 2016 року проводилася технічна інвентаризація нового будинку літер А-2 , загальною площею 247,7 кв.м., і надано кадастровий план земельної ділянки номер 0:16:008:0010, площею 224 кв.м. з чітким винесенням меж в натурі саме в попередніх межах, які не змінювалися(щодо суміжного землекористування з власником ОСОБА_2 ), та надано документи про нове будівнитво на цій ділянці в червні 2015 року.

Отже, наданими матеріалами підтверджується, що позивачка сіпрним гаражем не користувалася, своїми власними послідовними діями підтверджувала та визнавала визначений поядок користування та володіння як земельною ділянкою, та і розміщеними на неї будівлями та спорудами.

Більш того, незрозумілою є позиція позивачки, яка стверджує про своє право користуватися частиною господарських будівель та споруд, які розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у особистій приватній (не спільній з нею) власності відповідачки , посилаючись на ніби-то набуття нею права власності на 1/4 частину всіх споруд, які зазначені у договорі та з яких складалося домоволодіння в цілому . При цьому нею знесено будівлі А, Б, В (тобто вона своїми діями ствердила про все ж таки наявніий фактичний поділ домовлодіння) та самовільно збудувала нові будівлі на цьому місці в 2010 році без жодного узгодження з відповідачкою .

Так, відповідно до Рішення Ради суддів України № 55 від 25.11.2021 року " Про використання суддями ЄДРСР у режимі повного доступу" , звернути увагу суддів на те, що повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень судді можуть використовувати безпосередньо для здійснення правосуддя.

Так, з судових рішень у справі № 490/5371/17 та у справі 490/3701/18 вбачається наступне.

Ухвалою від 25.10.2016 року Центрального районного суду м.Миколаєва по справі №490/ 8795/16-ц, яка залишена буз змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01.12.2016р., у задоволені подання про заміну сторони виконавчого провадження з ОСОБА_1 , на власника майна ОСОБА_4 -відмовлено. З вказаних судових рішень вбачається, що вказаний житловий будинок є новоствореним майном та належав ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується даними технічного паспорту, виданого ТОВ «Бюро Генерального планування» 5 лютого 2016 року; декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управлінням ДАБІ у Миколаївській області 17 лютого 2016 року; свідоцтвом про право власності, виданого реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції 20 квітня 2015 року . Отже, як правильно зазначено районним судом, об`єкт, який підлягає знесенню за виконавчим документом, не існує. 11 березня 2016 року ОСОБА_1 за договором дарування передала безоплатно у власність своєму сину ОСОБА_4 зазначений житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами разом з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0224 га. Натомість, житловий будинок літер А , є новоствореним майном та належав ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується даними технічного паспорту, виданого 05.02.2016 року ТОВ «Бюро Генерального планування»; декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управлінням ДАБІ у Миколаївській області 17.02.2016 року; свідоцтвом про право власності, виданого реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції 29.04.2015 року.

Як вбачається з судових рішень у справі № 490/5371/17 та у справі 490/3701/18 , що ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років по АДРЕСА_3 а проводилися роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після яких фактично відбулась його реконструкція і добудовано другий поверх. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об`єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано другий поверх. Після чого введений в експлуатацію як житловий будинок і відчужений ОСОБА_4 ,, який наразі є власником як всього нерухомого майна, так і земельної ділянки по АДРЕСА_3 , проте присвоєєння адреси цій частині нерухомості скасовано, отже фактично залишена попередня адреса нерухомого майна - АДРЕСА_2 .

Репліку представника позивачки адвоката Семенова Ю.С. при оголошенні судом документів щодо зміни адрес, виділу земельної ділянки в окрему адресу та знесення майна , виражене у фразі : " А нам все одно на ті скасування , у нас все одно така адреса" - суд не може прийняти до уваги, як некоректні тта незрозумілі.

Також судом встановлено, що право власності на підставі договору дарування від 11.03.2016 року, за реєстровим номером № 121 ( дарувальник - ОСОБА_1 ) зареєстровано на час зверненя до суду з цим позовом за ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок літер А-2, загальною площею 247,7 кв.м., житловою 84,6 кв.м., та земельну ділянку , площею 224 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Отже, ОСОБА_1 відчудила придбану нею за договором купівлі-продажу 1/4 частину спірного домовлодіння у складі всього отриманого нерухомого майна у перетвореному нею самою вигляді, відбулася державна реєстрація такого права.

Отже, таким чином фактично відбувся виділ в натурі належної позивачці частини вказного нерухомого майна, а отже в силу положень ч.3 ст. 364 ЦК України, право спільної часткової власності ОСОБА_1 на вказане домовлодіння припинено ( ч.3 у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відсутнє порушене право позивачки ОСОБА_1 на користування частиною належного їй за договором 2001 року нерухомого майна .

Суд не погоджується з твердженнями представника позивача щодо не припинення права власності позивачки саме на частину гаражу літер Н' ( чомусь лише цієї споруди) з посиланням на ЗУ «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 346 ЦК України оскільки такі пояснення є наслідком хибного тлумачення ним норм права та перекручуванням дійсних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті16ЦКУкраїни), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні свої прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно зі статтею 391 ЦКУкраїни власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особиє встановлення факту порушення його дійсних існуючих прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищевикладені обставини справи та вищенаведені мотиви суду - суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задовлення позову за його безпідставністю та необгрунтованістю.

Відповідно до ст.141ЦПК України відшкодуванню на користь позивачів судові витарти не підлягають.

Керуючись ст. ст. 18, 79-81, 141, 259, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2024 року

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО