Справа № 463/1973/23 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1940/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Чижа Л.М.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

прокурора Бучка Р.В., представника Міністерства оборони України

Кравціва Р.Ю., представників Військової частини НОМЕР_1

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в особі держави в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в особі держави в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про виселення із службового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на те, що за військовою частиною НОМЕР_1 закріплена спірна квартира на праві оперативного управління. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2021 № 4 житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 закріплена за посадою командира військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2021№ 3 «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » вказане житлове приміщення було розподілено командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_1 на сім?ю з 2 осіб (він та дочка 2003 р.н. ОСОБА_5 ).

05.01.2021 між військовою частиною НОМЕР_1 в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 (управителем) та командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_1 (користувачем) було укладено договір надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі договір), за яким управитель надав користувачу на строк проходження ним служби на посаді командира військової частини НОМЕР_1 для тимчасового проживання службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м. Після укладення вказаного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , розпочали проживання у вищезгаданому житловому приміщенні.

Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 31 від 21.03.2022 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду начальника режимної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ).

Таким чином, відповідно до умов п. 3.12 договору, ОСОБА_1 разом з членами сім?ї був зобов`язаний в місячний строк, а саме до 21.04.2022, звільнити надане йому службове (штатно-посадове) житло, однак він цього не зробив. У зв`язку з наведеним, військова частина НОМЕР_1 звернулась до ОСОБА_1 із листами про виконання ним вимог пункту 3.12 договору та про необхідність звільнення 2 кім. квартири загальною площею 74,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідей на вказані листи ОСОБА_1 не надав, жодних дій на фактичне звільнення приміщення не вчинив. 13, 16 та 17 травня 2022 року комісією військової частини НОМЕР_1 було проведено перевірку фактичного використання штатно-посадового житла. За результатами перевірки комісії не вдалось здійснити обстеження та перевірити фактичне використання полковником ОСОБА_1 та членами його сім`ї спірного штатно-посадового житла (квартири), оскільки відповідна квартира була зачинена.

Посилаючись на те, що дотепер житлове приміщення не звільнене, що створює перешкоди військовій частині використовувати його для проживання військовослужбовців, які потребують забезпечення житлом, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23.05.2024 позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Виселено ОСОБА_5 із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.

Компенсовано Львівській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що дана категорія справ не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак повинна розглядатися в судах адміністративної юрисдикції. Так, ОСОБА_1 являється військовослужбовцем у складі Збройних Сил України. На даний момент проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника протиповітряної оборони. Військова служба є різновидом служби публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів. З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем з приводу права ОСОБА_1 на зайняття та законне проживання у службовій (штатно-посадовій) квартирі, тобто фактично щодо соціальної гарантії, передбаченої для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Спір стосується права відповідача, яке він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. За таких обставин спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.

Вказує, що на даний час ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві власності не володіють жодним житловим приміщенням. Вказане підтверджується інформаційною 341597290 від 04.08.2023 року та інформаційною довідкою №341632207 від 04.08.2023 року. Відтак виселення останнього з сім`єю з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення - законом не допускається. Позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачем прав, за захистом яких він звернувся до суду і наразі існує потреба у забезпеченні вказаним житловим приміщенням інших осіб. Позивач не аргументував мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення та співрозмірність такого виселення відповідній меті, що не було взято до уваги судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення.

Просить рішення суд скасувати та закрити провадження у справі. У випадку, якщо суд прийде до висновку, про відсутність порушення судом першої інстанції в частині розгляду справи за правилами цивільного судочинства - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Від Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, Військової частини НОМЕР_1 надійшли письмові відзиви на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, прокурор ОСОБА_7 , представник Міністерства оборони України Кравців Р.Ю., представники Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заперечили проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 31.01.2019 Міністерством оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

01.02.2019 начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України було затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України (зі змінами), згідно якого житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 10.08.2020 № 271 «Про закріплення нерухомого військового майна» квартира АДРЕСА_4 закріплена на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2021 № 4 житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 закріплена за посадою командира військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2021№ 3 «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » вказане житлове приміщення було розподілено командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_1 на сім?ю з 2 осіб (він та дочка 2003 р.н. ОСОБА_5 ).

05.01.2021 між військовою частиною НОМЕР_1 в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 (управителем) та командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_1 (користувачем) було укладено договір надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі договір), за яким управитель надав користувачу на строк проходження ним служби на посаді командира військової частини НОМЕР_1 для тимчасового проживання службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м.

Відповідно до умов укладеного договору житлове приміщення для тимчасового користування надається військовослужбовцю на строк проходження ним служби (п. 1.1.). Договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї (п. 1.6). Користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням (п. 3.1).

У разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї. При цьому, дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено (п. 3.12).

Умовами договору також передбачено, що власник (управитель) має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення у випадках, передбачених пунктом 3.12 Договору.

Укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам (п. 7.1).

Вирішуючи спір у цій справі щодо виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 із вказаного службового приміщення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

31.01.2019 Міністерство оборони України видало наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» до якого були внесені зміни про продовження експерименту.

01.02.2019 начальник Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затвердив Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Згідно з цим Порядком до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акта приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.

Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю.

Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

Наказ Міністерства оборони України від 31.01.2019 № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.

Штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, надано відповідачу та його дочці у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 05.01.2019 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 № 40. Вказаний експеримент не визнаний таким, що суперечить законодавству України.

Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.08.2021 у справі № 154/1944/20 (провадження № 61-7474св21), від 22.11.2021 у справі № 161/4428/20 (провадження № 61-14663св21).

Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №31 від 21.03.2022 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду начальника режимної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ).

У зв`язку з наведеним, військова частина НОМЕР_1 звернулась до ОСОБА_1 із листами про виконання ним вимог пункту 3.12 договору та про необхідність звільнення даного житла, скерувавши листи на адресу: АДРЕСА_2 (лист від 29.03.2022 за вихідним №821/577/01-40) та на адресу: АДРЕСА_5 , військова частина НОМЕР_3 , нове місце проходження військової служби ОСОБА_1 (лист від 05.04.2022 за вихідним № 821/659/01-40; повторний лист від 28.05.2022 за вихідним №821/968/01-40).

Відповідей на вказані листи ОСОБА_1 не надав, жодних дій на фактичне звільнення приміщення не вчинив.

Відповідно до пункту 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби тощо.

У договорі про надання в користування спірної квартири зазначені аналогічні умови вивільнення житлового (службового) приміщення протягом одного місяця.

Так, пунктом 3.12 Договору передбачено, що у разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї.

Отримуючи у користування спірне жиле приміщення на підставі вказаного вище договору відповідач зобов`язався звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення його на іншу посаду або звільнення з військової служби.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Положення Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, які регулюють спірні відносини, не містять будь-яких виключень з обов`язку користувача звільнити житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби.

Задовольняючи позов суд першої інстанції врахував статус спірного службового житлового приміщення, яке закріплюється за конкретною посадою військовослужбовців Збройних Сил України та надається у користування військовослужбовцю тимчасово, лише на період зайняття посади, за якою закріплено це житло.

Встановивши зазначені обставини суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням і підлягає виселенню з службового (штатно-посадового) житла.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення ЄСПЛ від 16.02.2017 у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Районним судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 був забезпечений постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України, а саме: в/ АДРЕСА_6 . Крім того, за попереднім місцем служби у м. Корестень, ОСОБА_1 на сім`ю отримав квартиру АДРЕСА_7 .

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_8 була приватизована його дружиною та сином 27.04.2021, тобто після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_8 рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2020, а відтак є власністю лише ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (сина відповідача), не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судом, вказана квартира була також виділена і відповідачу ОСОБА_1 , тому факт приватизації такої його дружиною після розірвання шлюбу не має значення у вирішенні даного спору.

Крім цього, станом на момент вселення ОСОБА_1 у спірне житлове приміщення (05.01.2021) він перебував у шлюбі з ОСОБА_8 , та мав право проживати у житловій квартирі у с. Солонка, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 16.01.2021.

Враховуючи викладене, посилання апелянта на відсутність у нього іншого житла не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 був забезпечений житловою площею і мав право користуватись квартирою АДРЕСА_9 , ордер на яку був виданий саме ОСОБА_1 .

З огляду на наведене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Посилання апелянта на те, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Аналіз постанови Великої Палати Верховного суду у справі № 362/643/2, на яку посилається апелянт, свідчить, що правовий висновок, викладений у цій справі не є релевантним до даного спору, оскільки правовідносини не є подібними.

Так, предметом спору у наведеній справі є спір військовослужбовця із житловою комісією військової частини з приводу її неправомірних дій (п. 66. Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів).

Водночас, у даній справі характер спору має зовсім інші підстави виникнення, інший предмет і правове регулювання, і жодним чином не стосується реалізації повноважень житлових комісій.

Спір у даній справі має виключно речово-правовий характер і юрисдикція стосовно нього прямо передбачена ч. 1 ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 25.11.2024

Головуючий

Судді