У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2024 Справа №607/2430/23 Провадження №6/607/155/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Шимків Л.І.,

представника ОСОБА_1 адвоката Лялюги Л.В., представника ОСОБА_2 адвоката Вожакіної Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Лялюги Л.В., про зміну способу виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ :

Адвокат Лялюга Л.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про зміну способу виконання судового рішення у цивільній справі №607/2430/23, просить змінити спосіб виконання судового рішення шляхом відібрання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в батька ОСОБА_2 та передачі його матері ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що рішенням суду від 25.10.2023, яке залишено без змін постановою апеляційного суду та набрало законної сили 08.02.2024, постановлено визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 . На підставі даного рішення виконавчий лист видано лише щодо стягнення судового збору, та листом повідомлено, що в іншій частині рішення виконується на підставі самого рішення суду. Рішення направлено для виконання до відділу ДВС у Оболонському районі, однак 06.05.2024 державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення. Окрім того, ОСОБА_1 двічі особисто приїжджала до м. Києва, щоб забрати дитину, при цьому зверталася до школи та Служби у справах дітей за сприянням, однак допомоги не отримала. 04.04.2024 зустрілася з ОСОБА_5 , однак дитину добровільно він не передав, повідомивши про категоричний намір не віддавати дитину, при цьому подав заяву до Управління соціального захисту населення Оболонської РДА про те, що вона чинила психічне насильство щодо дитини, що не відповідає дійсності. Таким чином, рішення суду від 25.10.2023 добровільно відповідачем не виконується, а в примусовому порядку не може бути виконано.

12.07.2024 від представника ОСОБА_2 адвоката Вожакіної Т.В. надійшла заява, у якій просить відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лялюги Л.В. про зміну способу виконання рішення суду у цивільній справі № 607/2430/23. Вважає вказану заяву безпідставною та необґрунтованою з огляду на наступне. Вказує, що вказана у заяві вимога про відібрання дитини повністю змінює суть рішення суду у справі № 607/2430/23, тому не може бути задоволена. Окрім того, звертає увагу суду на те, що вимога про відібрання дитини не може бути заявлена з вказаних заявником підстав в порядку виконання судового рішення, оскільки такий спір між сторонами вирішується виключно в порядку позовного провадження. При цьому, відібрання дитини від батьків є винятковою санкцією за невиконання батьківських обов`язків. Щодо тверджень заявника про невиконання ОСОБА_2 рішення суду про визначення місця проживання дитини зазначає, що доводи та обґрунтування ОСОБА_2 не були враховані при розгляді справи місцевим та апеляційним судом, зокрема, не було враховано бажання безпосередньо ОСОБА_6 , котрий від народження не розлучався з батьком, проживає з ним та бабусею протягом тривалого часу, та не виявив волі ані спілкуватись, ані проживати з матір`ю ОСОБА_1 . Окрім того, судом при вирішенні спору не було прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування, в якому рекомендовано визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком. Також зазначає, що ОСОБА_7 навчається у першому класі школи № 256 Оболонського району міста Києва, та, відповідно до характеристики, виданої директором школи, саме батько здійснює догляд та піклується про сина, забезпечує останньому належні умови проживання, духовний та фізичний розвиток. При цьому, ОСОБА_1 життям та побутом сина не цікавиться, участі у його вихованні та розвитку не бере, не спілкується із ним, не відвідує та не телефонує, хоча будь-яких дій, спрямованих на те, щоб позбавити сина можливості спілкуватися з матір`ю ОСОБА_2 вчинено не було. Зазначає також, що 04.04.2024 ОСОБА_1 без попередньої домовленості, самовільно приїхала до школи та вирішила силоміць забрати ОСОБА_6 в незнайоме для нього середовище, чим травмувала психічне здоров`я дитини. Після прийняття судом рішення про визначення місця проживання сина з матір`ю, ОСОБА_2 та його адвокатом неодноразово здійснювались звернення до ОСОБА_1 та його представника з проханням та пропозиціями налагодити контакт та спілкування з сином, оскільки зв`язок між ними повністю відсутній, однак відповіді на них не було. Також зазначає, що 21.12.2023 було проведено психологічне дослідження малолітнього ОСОБА_4 , результати якого викладено у висновку експерта, за результатами якого виявлено, що ставлення ОСОБА_4 до матері негативне як на емоційному, так і на вербальному рівнях, ОСОБА_8 категорично не бажає проживати з матір`ю. Встановлено, що зміна місця проживання ОСОБА_6 є недоцільною, та може призвести до психотравмування, оскільки дитина має прив`язаність до батька. Зважаючи на викладене, відібрання дитини від батька без бажання хлопчика, всупереч його волі жити з рідним батьком, стане дуже психотравматичним для нього, та може мати тяжкі наслідки в майбутньому. З цих підстав просить відмовити у задоволенні заяви.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Лялюга Л.В. заяву підтримала з підстав, викладених у ній та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Вожакіна Т.В. в судовому засіданні проти задоволення заяви про зміну способу виконання судового рішення заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях (заяві) та просила відмовити у її задоволенні.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подану заяву та заперечення на неї, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2023 в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1073 гривень 60 копійок сплаченого судового збору.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08.02.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2023 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2024, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2023 та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08.02.2024 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

З метою звернення даного рішення суду до примусового виконання заявник ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Із копії повідомлення державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової А.М. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 06.05.2024 вбачається, що державним виконавцем було повернуто рішення у справі № 607/2430/23 від 25.10.2023, оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, керуючись пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого за вказаним рішенням визначено разом з її матір`ю ОСОБА_1 , продовжує проживати разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 добровільно не виконує рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2023.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина третя статті 435 ЦПК України).

У частині третій статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Звертаючись до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання рішення суду, ОСОБА_1 вказала як обставину, яка істотно ускладнює виконання рішення суду, це відмову батька дитини, з якою на теперішній час проживає син, добровільно передати дитину для проживання його разом з мамою.

На переконання суду, така обставина істотно ускладнює виконання рішення суду, а тому доходить висновку, що заява представника ОСОБА_1 - адвоката Лялюги Л.В., про зміну способу виконання судового рішення від 25.10.2023 у цивільній справі № 607/2430/23 шляхом відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , та передання її матері дитини ОСОБА_1 , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 682/2778/17 про те, що виконання судового рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відбувається (в разі його примусового виконання) шляхом, в тому числі, відібрання дитини та передачі її на виховання тому із батьків, з яким суд присудив їй проживати. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. На переконання Верховного Суду, у разі виникнення перешкод під час виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, ці процесуальні питання підлягають вирішенню у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом, а не шляхом пред`явлення іншого позову.

Окрім цього, у зазначеній постанові Верховний суд дійшов висновку, що якщо позов спрямований не на захист (відновлення) порушеного права матері у формі негайного реагування на самочинну зміну місця проживання дитини її батьком, а на забезпечення виконання рішення суду про встановлення місця проживання дитини разом з матір`ю, то такий позов про відібрання малолітньої дитини згідно зі змістом чинного сімейного законодавства, не підлягає задоволенню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 у справі № 183/1464/22 зазначено:

«Касаційний суд констатує, що в СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один із батьків змінив місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.

Тому Об`єднана палата вважає, що мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 682/2778/17»

З аналізу змісту вказаної постанови Верховного Суду вбачається, що у ній висловлено правовий висновок про можливість пред`явлення одним із батьків позову про відібрання дитини у разі, коли інший з батьків змінив без його згоди місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання дитини не змінював, згідно з статтею 162 СК України.

Разом з тим, відступаючи у вказаній частині від висновків, викладених у Постанові ВС від 03.10.2018 у справі № 682/2778/17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не відступив від правового висновку про те, що примусове виконання судового рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини може відбуватися шляхом відібрання дитини та передачі її на виховання тому із батьків, з яким суд присудив їй проживати.

Тому відсутні підстави вважати, що у разі виникнення у перешкод під час виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, ці процесуальні питання не можуть бути вирішені в порядку, передбаченому статтею 435 ЦПК України, а лише шляхом пред`явлення нового позову.

З урахуванням наведеного, суд вважає необґрунтованими доводи представника ОСОБА_2 адвоката Вожакіної Т.В. про те, що вимога про відібрання дитини не може бути заявлена з вказаних заявником підстав в порядку виконання судового рішення, оскільки такий спір між сторонами вирішується виключно в порядку позовного провадження, а також що вказана у заяві вимога про відібрання дитини повністю змінює суть рішення суду у справі № 607/2430/23, тому не може бути задоволена.

Посилання представника ОСОБА_1 адвоката Лялюги Л.В. на те, що не виконуючи рішення суду в добровільному порядку, ОСОБА_2 діє в інтересах сина, який не хоче проживати разом з мамою також є безпідставними, оскільки відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів місцевого самоврядування, підприємств установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 258, 353, 354, 430, 435 ЦПК України, ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в :

Заяву задовольнити.

Встановити спосіб виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2023 у цивільній справі № 607/2430/23 шляхом примусового відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , який проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , та передання дитини матері ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 22 липня 2024 року.

Головуючий суддя В. М. Позняк