ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 679/659/21

Провадження № 22-ц/4820/234/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року (суддя Стасюк Р.М.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частини автомобіля Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 . Позов мотивувала тим, що транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згоди щодо його поділу сторони дійти не можуть, а тому змушена звернутись до суду за захистом свого права.

У серпні 2021 року на стадії підготовчого провадження ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог. В обґрунтування якої зазначила, що перебуваючи з 04.12.2009 у шлюбі з відповідачем, окрім автомобіля Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 , було набуто в спільну сумісну власність ще інше майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельну ділянку, площею 0,1377 га, кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

А тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.09.2021, остаточно просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя: автомобіль Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку, площею 0,1377 га, кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини автомобіля Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 ; частини квартири АДРЕСА_1 ; частини земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , частини земельної ділянки, площею 0,1377 га, кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 квітня 2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельну ділянку площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 земельної ділянки площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5107 гривень 50 копійок судового збору.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 червня 2021 року скасовано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і саме тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Вказує, що безпідставним є висновок суду щодо відсутності підстав для поділу автомобіля, так як він придбаний за рахунок особистих коштів відповідача. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на пояснення представника відповідача про позику грошей батькові відповідача до реєстрації шлюбу, їх повернення та придбання за них автомобіля є надуманими та голослівними, належними та допустимими доказами не підтверджені. Показання свідка ОСОБА_3 є неналежним доказом вказаних обставин, а посилання суду на них є явно незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що автомобіль, придбаний за рахунок банківського вкладу, є спільною власністю подружжя. Окрім того, стороною відповідача не надано доказів, що для придбання автомобіля були використані саме гроші з рахунку відповідача.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0125, та квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності за ОСОБА_1 на вказаного майна скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

При цьому, посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125 суд залишив поза увагою належні та допустимі докази наявні в матеріалах справи того, що ОСОБА_2 до укладення шлюбу 16.09.2009 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_2 та згідно із п. 3.3 даного договору продавець прийняв на себе зобов`язання сприяти покупцю усіма можливими способами в набутті та оформлені права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок та надвірні будівлі та яка необхідна для його обслуговування. Не враховано судом при прийнятті рішення, що, згідно зі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, до покупця житлового будинку переходить право користування/право власності на земельну ділянку на умовах та в обсязі, що були у попереднього власника житлового будинку. Саме з урахуванням цих конкретних обставин та зазначених норм відповідач на підставі рішення Вельбівненської сільської ради від 05.02.2010 розпочав приватизацію земельної ділянки, яка до укладення договору була в користуванні попереднього власника житлового будинку з надвірними будівлями, знаходилась у фактичному користуванні відповідача з дня купівлі житлового будинку з надвірними будівлями і яку завершив у квітні 2011 року.

Позивачка не оспорювала право власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями, і лише у січня 2023 року подала до Острозького районного суду Рівненської області окремий позов про визнання житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю і його поділ.

Вказує, на невідповідність висновків суду обставинам справи в частині задоволення позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 та її поділу. Так, відповідач придбав спірну квартиру за кошти отримані за договором безвідсоткової цільової позики від 07.12.2017 №45-124-08-17-07562. Однак, суд не взяв до уваги ту обставину, що позика підприємством, на якому він працює, видається виключно працівникам ВП «ХАЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», а не їх сім`ям. Більше того, заяву про надання відповідачу позики на придбання житла було ним подано в період, коли сторони проживали окремо, після припинення подружніх сімейних стосунків в жовтні 2016 року та порушення в суді позивачкою справи про розірвання шлюбу, оскільки в цьому періоді він змушений був жити у сестри, та орендувати квартиру. Крім того, вказує, що факт надання згоди ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу не може бути доказом того, що квартира куплена в інтересах сім`ї, а гроші отримані в позику для її придбання є грішми, що належать подружжю, оскільки вказана згода ОСОБА_1 була отримана виключно на вимогу закону, адже без її згоди відповідач не зміг би придбати квартиру.

Зазначає, що гроші за договором позики не могли бути грішми подружжя, а від так майно придбане за їх рахунок не може бути майном подружжя. Якби кошти видавались сім?ї працівника ВП ХАЕС і були використані в інтересах сім?ї, то з урахуванням змісту ч.4 ст. 65 СК України позивачка відповідала б солідарно за зобов?язанням, що виникли у відповідача на підставі договору позики перед позикодавцем.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог без змін. Висновок суду про відсутність підстав для визнання автомобіля придбаного відповідачем під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частку автомобіля судом було зроблено після повного всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи та дослідження цих обставин в ході судового розгляду справи.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині без змін. Вказує, що суд першої інстанції цілком правильно прийшов до висновку, що земельна ділянка, кадастровий номер :01:001:0125, за адресою АДРЕСА_2 , земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0126 за адресою АДРЕСА_2 , а також квартира по АДРЕСА_3 є спільною власністю подружжя. А тому, цілком правильно виділено позивачці по частині вказаних об?єктів нерухомості. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду в цій частині.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року залучено до участі в справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»».

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримав подану позивачкою апеляційну скаргу, апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу подану відповідачем, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.

Сторони та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу земельної ділянки, площею 0,1377 га, кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 не оскаржується сторонами, а тому апеляційний судом, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Згідно з частиною 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, про поділ земельної ділянки, площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 , не відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що, в силу статей 60, 69, 70 СК України, спірне майно: квартира АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. Презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано. В той же ж час автомобіль Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за особисті кошти відповідача.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі.

Звертаючи до суду з позовом, позивачка в тому числі заявила позовну вимогу про визнання автомобіля Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 ; квартири АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , земельної ділянки, площею 0,1377 га, кадастровий номер :01:001:0126, за адресою: АДРЕСА_2 спільним сумісним майном. Суд першої інстанції ці вимоги, за виключенням автомобіля, задовольнив. Проте, такий висновок є помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №523/14489/15-ц від 23.01.2024, Велика палата дійшла таких висновків.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачкою позову є саме поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки такий спосіб захисту є неефектичним.

Щодо поділу земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 слід зазначити таке.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0125, виходив із того, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації у квітні 2011 року (в період з 08.02.2011 по 12.06.2012), в період дії закону, яким такого роду земельні ділянки визнавались спільною сумісною власністю подружжя. А тому вказана земельна ділянка підлягає поділу.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду з огляду на таке.

Встановлено, що в період з 04.12.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09.08.2021 шлюб між сторонами розірвано.

За договором купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями від 16.09.2009, посвідченого приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. та зареєстрованим в реєстрі за №2740, ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 прийняв житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 1.5 вказаного договору визначено, що покупець стверджує, що не є одруженим, в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім`єю без укладення шлюбу ні з ким не проживає, а грошові кошти за які купується будинок з надвірними будівлями не є спільною сумісною власністю.(а.с. 245 т. 1)

Постановою Рівненського апеляційного суду від 03.10.2024 у справі №567/93/23 рішення Острозького районного суду Рівненської області від 26.04.2024 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_2 , придбаного за договором купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями від 16.09.2009, спільною власністю подружжя і визнання за позивачем та відповідачем в рівних частках, по за кожним, прав власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Вельбівненської сільської ради від 15.04.2011 №109 (а.с. 49 т. 1). На вказаній земельні ділянці розташований належний позивачу житловий будинок з надвірними будівлями.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, земельна ділянка, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125, відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на час набуття ОСОБА_2 у власність житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,

встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або

споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення передбачені і ст. 120 ЗК України.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Таким чином, оскільки відповідач є власником житлового будинку та надвірних будівель по АДРЕСА_2 , набув у власність земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в період шлюбу з ОСОБА_1 , то в порядку поділу майна подружжя слід залишити (виділити) відповідачу вказану земельну ділянку, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частини земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , задоволенню не підлягають. При цьому, позивачка вимог щодо компенсації частки у спільному майні подружжя не заявляла, а суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про поділ земельної ділянки, площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1 , виходив із того, транспортний засіб придбано ОСОБА_2 особисто за власні кошти.

Проте, з таким висновком не можна погодитись з слідуючих підстав.

Встановлено, що у лютому 2014 року в період шлюбу сторонами набуто у власність автомобіль Nissan Qashqai, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , за 202950 грн, зареєстрований вказаний автомобіль за ОСОБА_2 , дата реєстрації 12.02.2014 (а.с. 6-7 т. 1)

Вартість вказаного транспортного засобу на час розгляду справи не визначалась.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що грошові кошти (вклади), внесені у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що автомобіль Nissan Qashqai, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , набутий у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що відповідачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доведено факту набуття спірного автомобіля виключно за його особисті кошти. Надані відповідачем відомості з АТ КБ «Приватбанк» про відкриття на ім`я ОСОБА_2 за депозитними договорами в період з 09.10.2013 по 22.12.2020 рахунків та про суми коштів, які зберігались на рахунках, надходження 09.10.2013 на картковий рахунок відповідача НОМЕР_3 коштів в сумі 656002,80 грн від ОСОБА_8 , достовірно не підтверджують того факту, що спірний автомобіль було придбано 12.02.2014 за особисті кошти відповідача; доказів повернення коштів наданих ОСОБА_2 за договором позики до укладення шлюбу не доведено (а.с. 159-168 т. 1) Покази свідка, відповідно до приписів ч. 2 ст. 78 ЦПК України, не є допустимим доказом в підтвердження обставин надання коштів в позику.

Виписки про рух коштів по депозитних рахунках, довідка про видачу готівкових коштів за період з 09.10.2013 по 12.02.2014 також не є достатнім доказом того, що спірний автомобіль Nissan Qashqai придбаний 12.02.2014 за ці кошти, оскільки відповідачем не доведено, що вказана сума коштів, які знаходились на рахунках, належить виключно йому на праві особистої власності. (а.с. 192-197 т. 1) Разом з тим, вказані обставини свідчать про укладення таких депозитних договорів в період шлюбу сторін та існування таких коштів як спільного сумісного майна подружжя для придбання автомобіля.

Таким чином, відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме його процесуальним обов`язком, як подружжя, який її спростовує. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, апеляційний суд дійшов висновку, що автомобіль не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, тому слід визнати ідеальні частки подружжя у вказаному майні.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля Nissan Qashqai, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , в порядку поділу майна подружжя, права власності за кожним з них по частки на автомобіль Nissan Qashqai.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині поділу квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що в силу статей 60, 69, 70 СК України, квартира сторонами набута за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, та, врахувавши принцип рівності часток, дійшов висновку про визнання за позивачкою на частини спірної квартири. Презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти за договором купівлі-продажу квартири від 26.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Франовською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1583 придбано квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 45-48 т. 1) Відповідно до умов договору, продаж квартири вчинено за 482543 грн (п. 3 договору), ОСОБА_1 , дружина покупця, надала свою письмову згоду на купівлю вказаної квартири (п. 19 договору).

26.12.2017 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с. 148 т. 1)

07.12.2017 між ДП «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір безвідсоткової цільової позики №45-124-08-17-07562, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику строком на 12 років 8 місяців безвідсоткову цільову позику в розмірі 460 000 грн. (а.с. 201-205 т. 1)

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором безвідсоткової цільової позики №45-124-08-17-07562 від 07.12.2017, 28.12.2017 між ДП «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 . При цьому, умовами договору визначено, що іпотекодавець передає в іпотеку предмет іпотеки зі згоди дружини ОСОБА_1 (п. 20 договору іпотеки). (а.с. 100-103 т. 1)

Крім того, 07.12.2017 між ДП «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, предметом якого є нанадання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором безвідсоткової цільової позики №45-124-08-17-07562 від 07.12.2017. (а.с. 238 т. 1)

А тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що кошти за укладеним під час шлюбу договором позики сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири, та взявши до уваги те, що заборгованість за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі погашалася щомісячно (відповідно до графіка погашення), доказів сплати на користь державного підприємства позичальником виключно особистих коштів у період перебування сторін у шлюбі (в період окремого проживання) не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання за позивачкою права власності на частини спірної квартири. При цьому, відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано належними та допустимими доказами.

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, отриманих у позику, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо внесення ним, як одним із подружжя, коштів у рахунок погашення зобов`язань за договором позики не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України, спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивачки половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18).

Слід також зазначити, що після визнання за позивачкою права власності частини квартири іпотека не припиняється, позивачка набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі та на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про поділ квартири ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не вбачається.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підстав ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір сплачений нею при подачі позову, заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог (83,67%) в розмірі 7599 грн 76 коп (6077,79+1521,97). При цьому, з позивачки та користь відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено (23,71%), що становить 3374 грн 45 грн ((14232,22Х23,71) :100). З урахуванням ч. 12 ст. 265 ЦПК України, слід провести зустрічне зарахування судового збору, який має сплатити позивачка на користь відповідача в розмірі 3374 грн 45 грн та стягнути з відповідача на користь позивачки різницю в сумі 4225 грн 31 коп. (7599,76-3374,45).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року в частині задоволення позовних вимог про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, про поділ земельної ділянки, площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, про поділ земельної ділянки, площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125, за адресою: АДРЕСА_2 , відмовити.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля Nissan Qashqai, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним з них по частки на автомобіль Nissan Qashqai, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4225 грн 31 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай