Дата документу 20.11.2024 Справа № 334/2275/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/2275/24 Пр. № 22-ц/807/1847/24Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюка Р.В. звернувся до суду з вищезазначеною заявою (а.с.1-7), в якій просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним; встановити над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опіку та призначити його ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 опікуном.

В обґрунтування вказаної заяви зазначав, що ОСОБА_3 є неповнорідним братом по матері ОСОБА_1 . Заявник разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 та братом ОСОБА_3 проживають разом, однією сім`єю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 непрацездатний, має другу групу інвалідності, інвалідність з дитинства. Має основне захворювання, діагноз: шизофренія. Крім основного психіатричного захворювання ОСОБА_3 також було діагностовано онкологічне захворювання внутрішньо мозкову пухлину. 09.09.2015 йому була проведена операція видалення внутрішньо мозкового утворення правої скроневої ділянки. Мати ОСОБА_4 подавати письмову заяву про призначення її опікуном ОСОБА_3 відмовляється, що обумовлено особистими стосунками між ними. За даних обставин виникла необхідність у визнанні ОСОБА_3 недієздатним, встановлення над ним опіки та призначення ОСОБА_1 його опікуном.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_5 (а.с.38). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.42) провадження у цій справі відкрито в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні за участі заявника та заінтересованих осіб.

Ухвалою суду першої інстанції від 02 травня 2024 року (а.с.57) в задоволенні клопотання адвоката Сердюка Р.В. про витребування у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, подання щодо призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 відмовлено. Оскільки, суд першої інстанції, вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріли справи, дійшов до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно ч.1 ст.300 ЦПК України суд вирішує питання щодо призначення над недієздатною особою піклувальника або опікуна не інакше, як за поданням органу опіки та піклування. Пунктом 3.3 частини 3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді від 17 червня 1999 року, визначений перелік документів за наявності яких орган опіки та піклування призначає опікуна, а саме: рішення суду про визнання громадянина недієздатним, акт обстеження умов проживання особи, що потребує опіки, опис її майна та майбутнього опікуна, довідки про стан здоров`я особи, яка потребує опіки та її опікуна, довідки про судимість майбутнього опікуна. Тобто, нормами законодавства передбачено чіткий порядок призначення над недієздатними особами опіки, а саме за поданням відповідного органу, а не за заявою фізичної особи та передбачено чіткий перелік документів та порядок призначення над недієздатними особами опіки. Наведеними правовими нормами законодавець наділив правом звернення до суду з заявою про призначення опікуна, яка розглядається окремо від заяви про визнання особи недієздатною, виключно орган опіки та піклування, а право звернення особи, яка бажає стати опікуном фізичної особи, яка визнана судом недієздатною, цивільним та цивільним процесуальним законодавством не передбачено. Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника заявника про витребування у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району подання про призначення ОСОБА_3 опікуна, оскільки законодавством передбачений чіткий перелік документів, які необхідні для звернення до суду з таким поданням, зокрема це рішення суду про визнання громадянина недієздатним, однак на даний час рішенням суду про визнання недієздатною ОСОБА_3 відсутнє.

Ухвалою суду першої інстанції від 02 травня 2024 року (а.с.58) призначено у цій справі судово-психіатричну експертизу, на розгляд якої поставлено наступні питання: 1. Чи хворіє ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на психічну хворобу? 2. Чи здатний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розуміти значення своїх дій та керувати ними? Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Проведення експертизи доручено Запорізькій філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Відповідно до ч. 5 ст. 104 ЦПК України попереджено про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст.ст. 384 та 385 КК України. У розпорядження експертів направлено копію ухвали суду про призначення судово-психіатричної експертизи та копію заяви про визнання фізичної особи недієздатною. Витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради медичну документацію щодо перебігу захворювання, діагнозу та лікування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувані документи направлено до експертної установи: Запорізької філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Дозволено експертам використовувати при проведенні експертизи медичну документацію щодо перебігу захворювання, діагнозу та лікування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витрати по проведенню експертизи віднесено за рахунок держави.

На виконання вищезазначеної ухвали Запорізька філія судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» на адресу суду першої інстанції 10 липня 2024 року фактично надійшов (а.с.63) висновок судово-психіатричного експерта № 264 від 06 червня 2024 року у відношенні ОСОБА_3 , 1985 р.н. по справі № 334/2275/24 (а.с.63-75), за змістом якого: ОСОБА_3 , 1985 р.н. виявляє ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (дитячий церебральний параліч, новоутворення головного мозку) з судомним синдромом і психічними епізодами за анамнезом. Ступінь наявних порушень у психічній діяльності такий, що істотно впливає (обмежує) на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 липня 2024 року (а.с.77) провадження у цій справі поновлено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року (а.с.98-99) у задоволенні заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.103-111) просив рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким заяву задовольнити в повному обсязі, визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опіку та призначити його опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; витребувати у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, подання щодо призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , піклувальником обмежено дієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В автоматизованому порядку 14.08.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Полякова О.З.(а.с.115). Ухвалою апеляційного суду від 15.08.2024 року (а.с.116) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 05.09.2024 року (а.с.119). В автоматизованому порядку 06.09.2024 року суддею Бєлкою В.Ю. у цій справі замінено суддю ОСОБА_6 у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (а.с.120-121). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 06.09.2024 року (а.с.122), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.123), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду взагалі, роз`яснено апеленту, що його клопотання у вищезазначеній апеляційній скарзі про витребування у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, подання щодо призначення ОСОБА_1 піклувальником обмежено дієздатного ОСОБА_3 буде вирішено апеляційним судом у судовому засіданні з дотриманням вимог ст. 222 ч. 1 ЦПК України, а саме після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Ухвалою апеляційного суду від 14 листопада 2024 року (а.с.148) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника заявника адвоката Сердюка Р.В. (а.с.142-144).

Апелянт подав апеляційному суду через «Електронний суд» 13.11.2024 року клопотання про доповнення раніше поданого клопотання про витребування доказів (а.с.150- 160), яке фактично надійшло до апеляційного суду 14.11.2024 року (відмітка суду на клопотанні а.с.150), та в якому останній просив: - доводи даного клопотання та додані докази - врахувати при вирішенні по суті клопотання про витребування доказів; - в разі неявки до суду заявника ОСОБА_7 та/або його адвоката Р.Сердюка, або неможливості проведення чи збоїв у роботі ВКЗ, судове засідання 20.11.2024р. 13год.00хв. - провести без участі заявника ОСОБА_7 та/або його адвоката Р.Сердюка; - клопотання викладене в п.4 прохальної частини апеляційної скарги від 10.08.2024р. про витребування доказів у РДА Запорізької міської ради по Дніпровському району - підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, з врахуванням вище викладених доводів та доказів.

В обґрунтування свого клопотання заявник зазначав, що «…В п.4 прохальної частини апеляційної скарги заявлене клопотання про витребування доказів. Апелянт просить витребувати у районної адміністрації подання про його призначення опікуном (піклувальником) рідного брата. Обґрунтування клопотання наведене в тексті п.5 апеляційної скарги. Тезисно, доводи наведені в клопотанні зводяться до наступного: - перша інстанція незаконно відмовила в задоволенні клопотання ухвалою суду від 02.05.2024р., яка окремо не оскаржується;- подвоєння судових процесів, коли в одному особа визнається недієздатною, а в іншому призначається опікун, суперечить меті і завданням ЦПК; - неприпустимо штучно створювати прогалину, коли недієздатна особа буде неправоздатною та без призначеного законного представника, чекатиме доки районна адміністрація можливо захоче реалізувати повноваження (які сама собі нафантазувала) та звернеться до суду з вимогою про призначення опікуна; - посилання суду на наказ 1999р. є помилковим, оскільки після прийняття ЦК та ЦПК, тобто зміни порядку розгляду справ окремого провадження, в наказ не були внесені відповідні зміни; - суд та районна адміністрація помилково тлумачать термін «подання» наведений ч.1 ст.300 ЦПК, як окрему форму звернення до суду, таке тлумачення суперечить предметному регулюванню наведеному у назві ст.300 та можливим формам звернення до суду, за якими відкривається окреме (самостійне, нове) судове провадження, не може в описі вимог до рішення суду (ст.300), вказуватися та регулюватися нова форма звернення до суду (подання); Виходячи з вище зазначених доводів клопотання, в ході підготовки розгляду справи в апеляційній інстанції, суд в мотивувальній частині ухвали від 06.09.2024р. зазначив, що вище вказане клопотання буде вирішене в судовому засіданні. Його вирішення потребує заслуховування думки інших присутніх учасників справи. Зважаючи на значний проміжок часу та не вирішення вказаного клопотання по суті порушеного питання, вважаю за необхідне та можливе доповнити його наступними доводами та доказами. Згідно п.9 та п.12 ч.1 ст.23, ст.34 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація вирішує питання щодо встановлення опіки і піклування. Реалізує державну політику у сфері надання соціальних послуг відповідно до закону. Місцеві державні адміністрації підзвітні та підконтрольні відповідним радам у частині делегованих повноважень. Отже, всі районні адміністрації Запорізької міської ради, підконтрольні міській раді. Вони не мають дискреційних повноважень у питаннях опіки і піклування. Мають одностайно реалізувати державну політику, тобто однаково розуміти і застосовувати Закон на всій території відповідної ради. Розглядаючи абсолютно аналогічну справу №333/4572/24 (р.№122503262), районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, знайшла за необхідне вирішити всі питання в одному судовому процесі. За її поданням №К-981 від 26.09.2024р., районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, надала згоду на призначення опікуна. Відповідно, рішенням суду від 21.10.2024р., зацікавлена особа у справі №333/4572/24 була визнана недієздатною, з одночасним призначенням опікуна. Отже, інші районні адміністрації міста Запоріжжя, подання про призначення опікуна, подають на розгляд суду, в межах первісного провадження про недієздатність особи. Такий підхід є законним і виправданим. Він не подвоює судові процеси. Не створює прогалину безправ`я. Пришвидшує судовий захист прав та інтересів особи, яка звернулася до суду. Копія роздруківки з реєстру судових рішень та знеособлена копія супровідного листа до подання, додаються…».

В автоматизованому порядку 18.11.2024 року суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю ОСОБА_8 у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (а.с. 161-162).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_3 через своїх представників адвокатів Сердюк Р.В. та (а.с.112 (ордер), 136) та ОСОБА_9 (а.с.53 (доручення Центру), 137), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сердюк Р.В. в режимі відеоконференції, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, окрім Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування.

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, подала апеляційному суду заяву (а.с.163-166), в якій просила розглядати дану справу за відсутністю представника останньої через зайнятість всіх спеціалістів органу, рішення суду першої інстанції є законним, а апеляційна скарга необґрунтованою, додатково повідомила, що з 12.08.2024 року у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа у порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання особи обмежено дієздатною, встановлення піклування та призначення піклувальника, (суддя Козлова Н.Ю., справа ЄУН № 334/6485/24, судове засідання призначено об 11.30 годині 10.12.2024 року).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив заяву Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклуваннязадовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сердюка Р.В. в режимі відеоконференції (а.с.112).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалами від 20 листопада 2024 року, постановленими протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) апеляційним судом:

1) задоволено усне клопотання представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сердюка Р.В. про залишення без розгляду клопотання апелянта у його вищезазначеній апеляційній скарзі про витребування у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, подання щодо призначення ОСОБА_1 піклувальником обмежено дієздатного ОСОБА_3 , через його непідтримання у даному судовому засіданні;

2) відмовлено у задоволенні усного клопотання представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сердюка Р.В. про витребування у Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, подання щодо призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_3 .

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сердюка Р.В. (а.с.112), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України). Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеної заяви заявника у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 263-265, 268, 293-294, 295-300, 354 ЦПК України та виходив із такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що "за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Ч. 2 ст. 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до ст. 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнорідним братом по матері ОСОБА_1 (а.с.10-13). Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0822290, ОСОБА_3 має безстроково другу групу інвалідності, являється непрацездатним (а.с.22).

Оскільки для вирішення питання про визнання недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були необхідні спеціальні знання, 02.05.2024 Ленінським районним судом м. Запоріжжя була призначена судово-психіатрична експертиза (а.с.58-59). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 264 від 06.06.2024, ОСОБА_3 , 1985 р.н., виявляє ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезису (дитячий церебральний параліч, новоутворення головного мозку) з судомним синдромом і психотичними епізодами за анамнезом. Ступінь наявних порушень у психічній діяльності такий, що істотно впливає (обмежує) на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с.64-75).

Суд першої інстанції звернув увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник.

Таким чином, недієздатність - втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти "хронічний, стійкий психічний розлад". Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити у передбаченому порядку тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Таким чином, межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів.

Суттєве ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери психічної діяльності, яке проявляється у неможливості особи усвідомлювати значення своїх дії та (або) керувати ними, може потягнути за собою важливі наслідки правового характеру у вигляді визнання громадянина недієздатним.

Подані до суду медичні документи, матеріали проведеної судово-психіатричної експертизи не дають переконливих доказів, які б повністю підтвердили підстави для встановлення тієї обставини, що ОСОБА_3 хворіє на психічну хворобу і внаслідок цього не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про визнання особи недієздатною задоволенню не підлягає.

Щодо вимог заявника про встановлення опіки над ОСОБА_3 та призначення опікуна, суд першої інстанції зазначав таке.

Ст. 41 ЦК України передбачено наслідки визнання фізичної особи недієздатною, одним з яких є, встановлення опіки над такою особою.

Положеннями ч. 1 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги про встановлення опіки над ОСОБА_3 та призначення його опікуном заявника по справі ОСОБА_1 , є похідними від вимог про визнання особи недієздатною, а тому також не підлягають задоволенню у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Одним із доводів апеляційної скарги апелянта у цій справі є у тому числі недотримання судом першої інстанції принципу «суд знає закони».

Так, дійсно у постанові від 4 грудня 2019 року у справі ЄУН № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип «jura novit curia» зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини. Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Також у цій постанові Велика Палата ВС окреслила такі обов`язки суду: - надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та - визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Додатково про обов`язок суду застосувати принцип jura novit curia Велика Палата ВС нагадала в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц:

Проте, апеляційним судом у цій справі встановлено, що у цій справі суд першої інстанції дотримався принципу «jura novit curia», зокрема:

-він правильно встановив, що у цій справі дійсно відсутні правові підстави, передбачені матеріальними нормами права, а саме: ст. 39 ЦК України (Визнання особи недієздатною), для визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , саме недієздатною особою, та відповідно, також відсутні підстави для застосування норм матеріального права, зокрема: встановлення опіки (ст. 60 ЦК України) над останнім та визнання заявника ОСОБА_1 опікуном останнього (ст. 61 ЦК України (підстава відмови в останній вимозі заяви заявника - саме похідні вимоги заявника незалежно від наявності/відсутності будь-якого подання органу опіки та піклування відносно ОСОБА_1 у цій справі);

-проте, заявник ОСОБА_1 особисто чи через представника не подавав у цій справі після отримання судом першої інстанції із вищезазначеним висновком судово-психіатричної експертизи, який виключає абсолютну неспроможність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.75), у встановленому законом порядку іншої заяви з дотриманням вимог ст. 297 ЦПК України (належні, допустимі докази останнього у цій справі відсутні та апеляційному суду стороною заявника апелянта не надані), та зокрема про визнання обмежено недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ст. 36 ЦК України - Обмеження цивільної дієздатності фізичної особи), та відповідно, встановлення піклування (ст. 60 ЦК України) над останнім та визнання заявника ОСОБА_1 піклувальником останнього (ст. 61 ЦК України) - похідні вимоги заявника незалежно від наявності/відсутності будь-якого подання органу опіки та піклування відносно ОСОБА_1 у цій справі);

- тому, суд першої інстанції не мав права правильно встановивши, що вищезазначені норми матеріального права (про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна) у цій справі не підлягають застосуванню самостійно без відповідної заяви заявника, поданої у встановленому законом порядку, змінити предмет вимог його заяви та обраний ним спосіб захисту (Визнати обмежено недієздатною особу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити йому піклування і піклувальника ОСОБА_1 , оскільки, остання вимога взагалі є похідною та її задоволення можливо судом лише за наявності відповідного подання органу опіки та піклування, яке у матеріалах цієї справи було відсутнє, та клопотанням заявника про його витребування судом першої інстанції у органа опіки та піклування у цій справі із наданням ним відповідних документів для його прийняття, якщо у заявника є труднощі в отриманні останнього у позасудовому порядку, було відсутнє станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення 08 серпня 2024 року (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною заявника апелянта апеляційному суду не надані).

Оскільки, в силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Проте, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права …фізичних осіб…у спосіб, визначений законом…

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати в апеляційному суду у цій справи вимоги та підстави заявника, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції у цій справі.

Тим більш, що сторона заявника апелянта у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі також наполягала (а.с.114) після скасування рішення суду першої інстанції у цій справі саме визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним та встановити над ним опіку та призначити заявника ОСОБА_1 саме опікуном останнього; своїх вимог апеляційної скарги сторона апелянта у цій справі в порядку ст. 364 ЦПК України не змінювала (Особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження (ч.1). У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна надати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу). Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, з урахуванням правового висновку ВС, викладеного у постанові від 22.08.2018 по справі ЄУН № 596/2472/16-ц: доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності, апеляційний суд дійшов висновку у тому числі про недобросовісність поведінки сторони заявника у цій справі .

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи його заяви у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію заявника яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, витребував докази, призначав експертизу тощо у цій справі.

Також, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони заявника. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, стороною заявника апеляційному суду не надані.

Рішення іншого суду першої інстанції в іншій справі за участю інших осіб, на яке посилалась у тому числі сторона заявника у своїй апеляційній скарзі у цій справі в обґрунтування останньої (а.с.155-155), не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови заявнику у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. Крім того, апеляційним судом встановлено, що заявник в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги. Оскільки, в силу вимог ст. 299 ч. 2 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною…відносяться на рахунок держави.

Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що заявник ОСОБА_1 не позбавлений права у подальшому окремо від цієї справи (в іншій вищезазначеній справі ЄУН № 334/6485/24, яка на теперішній час перебуває ук провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя (витяг ухвали від 08.11.2024 року із ЄДРСР а.с. 167-168) у тому числі тощо) вирішувати питання про визнання обмежено недієздатним ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлення піклування та призначення його піклувальником останнього у встановленому законом порядку за відповідним поданням органу опіки та піклування за наявності для цього підстав, передбачених законом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 25.11.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.