Унікальний номер справи 363/7327/23
Головуючий у суді першої інстанції Д. А. Свєтушкіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Свєтушкіна Д. А., в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зменшення розміру аліментів, в якій просив зменшити розмір встановлених судом аліментів на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини від усіх видів заробітку на 1/8 від усіх видів заробітку.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.03.2023 у справі №758/12186/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач вважає, що при визначенні розміру аліментів судом не було взято до уваги те, що на його утриманні перебуває дитина від першого шлюбу та двоє батьків інвалідів ІІ групи. Також на розгляді у Подільському районному судді м. Києва перебуває справа №758/1979/23 за позовом ОСОБА_5 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 . Позивач вказує, що надсилає батькам щомісячно допомогу в розмірі 6 500,00 грн, а тому просить суд про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення суду на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/8 часток від усіх видів його доходів.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач має реальну змогу утримувати дитину, вона працевлаштована, отримує дохід, який є достатнім для утримання себе та дитини. Також суд не врахував, що відповдач не спростувала зазначені ним у позові обставини, не надала суду аргументований перелік витрат та докази на підтвердження того, що дитини вимагає на своє утримання більше коштів аніж дорослі люди пенсійного віку з інвалідністю (батьки позивача). Відповідач не солідарно розділяє з позивачем тягар грошового утримання спільної дитини, як того вимагає ст 180 СК України. Відмовивши у задоволенні позову суд поставив під сумнів значення ст. 55 Конституції України, оскільки своїм рішенням суд порушує право позивача на гідне існування.

ОСОБА_1 просить суд урахувати майновий стан позивача та взяти до уваги при перегляді справи, ті обставини, що дитина проживає разом з матір`ю, мати працює, отримує заробітну плату, не має на утриманні інших осіб, за рішенням суду стягуються аліменти, розмір яких наразі щомісячно складає 5 500,00 грн - 8 300,00 грн.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи викладі в ній доводи безпідставними. Рішення суду просила залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Відповідач ОСОБА_7 повідомлявся судом про час та дату розгляду справи належним чином, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача не надходило.

Треті особи Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повідомлялись судом про час та дату розгляду справи належним чином, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третіх осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та третіх осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів на утримання дитини, визначений судовим рішенням, не вважається незмінним, про що вказуває Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року в справі № 643/11949/19.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом із тим стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначення розміру аліментів. Так, згідно із частиною першою цієї статті, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Судом встановлено, що сторонни перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2018 по 07.12.2022.

Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.03.2023 у справі №758/12186/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом установлено, що усі обставини, на які посилається позивач у позові про зменьшення розміру аліментів, вже існували до ухвалення заочного рішення про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки.

Судом ураховано, що вказане судове рішення набрало законної сили, та не погодившись із заочним рішенням першої інстанції, ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про його перегляд. Тобто не вчинив жодних дій щодо його оскарження у встановленому законом порядку.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 як на підставу для змешення розміру аліментів, які стягуються з нього на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилався на значне погіршення свого матеріального стану, яке позивач пов`язує з перебуванням на його утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батьків, які є інвалідами ІІ групи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність дитини від попереднього шлюбу і необхідність її утримання, не є новою обставиною для ОСОБА_1 та зміною його сімейного та матеріального стану, оскільки обов`язок по її утриманню виник у останнього з моменту її народження, тобто до укладення шлюбу з відповідачкою та стягнення аліментів на утримання їх спільної дитини. Також суд не визнав зміною сімейного та матеріального стану позивача факт утримання ним батьків, які є інвалідами ІІ групи, оскільки останні досягли пенсійного віку та отримали групи інвалідності до ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, також позивач не надав будь-яких доказів щодо погіршення свого матеріального стану. Суд вважав, що позивачем не доведено, що зазначені ним обставини, є тими самими новими істотними обставинами у зміні його матеріального та сімейного стану, які мають значення для зменшення розміру аліментів на утримання дочки, визначених у рішенні в розмірі, що відповідає нормам чинного законодавства, а зменшення їх розміру до 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 має забезпечити належний рівень життя дитини, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Оскільки суд не вбачав істотних змін у матеріальному стані позивача, тому вірно вважав, що відсутні підстави для зміни розміру аліментів, враховуваши, що позивач спроможний сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другоїстатті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей150, 180 СК Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннямистатті 181 СК Україниспособи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третястатті 181 СК Українивизначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першоїстатті 192 СК Українивстановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22, від 30 березня 2023 року у справі № 509/5304/20, від 14 червня 2023 року у справі № 758/8284/21.

З урахування наведенного, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

У справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про зменшення розміру аліментів, в обґрунтування якого вказав, що у нього відбулись зміни як сімейного так і матеріального стану, оскільки на його утриманні перебуває дитина від першого шлюбу - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батьки інваліди ІІ групи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на неповнолітню ОСОБА_6 з 1/4 до 1/8 частини заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи стягнення з моменту набрання законної сили судовим рішенням і до повноліття дитини.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встанволено, що на час ухвалення судом рішення у справі №758/12186/22 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у ОСОБА_1 на утриманні перебуав син від першого шлюбу, тому ця обставина, на яку посилається позивач як на підставу зменшення розміру аліментів, не є такою, що виникла після призначення цих аліментів, оскільки вона виникла раніше, ніж суд призначив аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , розмір яких у цій справі оспорює позивач.

Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на неповнолітню ОСОБА_6 або які свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу дитині у визначеному судом розмірі.

При цьому зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в попередньому шлюбі, а також батьків (які є інвалідами ІІ групи та пенсіонерами, які отримують пенсійне грошове забезпечення), без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Разом з тим, вказуючи на фактичне утримання своїх батьків, які є інвалідами ІІ групи, позивач не надав у розпорядження суду доказів про розмір отримуваної ними пенсії та не довів потребу останніх в утриманні сином. У судовому порядку батьки позивача із позовом про стягнення з нього на свою користь аліментів на їх утримання не зверталися.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки належними та допустимими доказами позивач не підтвердив погіршення його майнового стану чи зміну сімейного стану після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів.

Суд вірно зазначив, що позивач, укладаючи шлюб та створюючи сім`ю, повинен був усвідомлювати, що на нього покладається обов`язок дбати про таку сім`ю, матеріально її забезпечувати.

Крім того судом було встановлено, що батьки позивача, які є інвалідами ІІ групи, досягли пенсійного віку та отримали групи інвалідності, до ухвалення рішення у справі №758/12186/22 про стягнення аліментів, а тому зазначене не є зміною сімейного та матеріального стану позивача.

Встановивши, що з моменту ухвалення судового рішення у справі №758/12186/22 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 у позивача не відбулося суттєвих змін у матеріальному стані або у стані його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, про що просив у позові ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з позивача аліментів на двох дітей є перевищенням передбаченого законом розміру та суперечить положенням сімейного законодавства, колегія суддів вважає необгрунтованими, враховуючи, що позивач наразі є фізично здоровою особою працездатного віку, має дохід та можливіть належним чином забезпечувати себе та своїх неповнолітніх дітей.

При цьому суд зауважує, що батьки позивача, як інвалиіди ІІ групи, отримують пенсійне забезпечення від держави, чим неповнолітні діти не забезпечені, оскільки обов`язок по їх утриманню покладено на батьків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незгоди позивача із ухваленим судовим рішенням не підтверджуються належними та допустимими доказами. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатнє мотивоване обґрунтування необгрунтованості заявлених позивачем вимог, надав належну оцінку запереченням відповідача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, надані позивачем щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та необґрунтовано відхилив їх, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, яким суд надав належну оцінку і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів. Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Ураховуючи, що судом залишено апеляційну скаргу без задоволення судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25 листопада 2024 року

Судді

Л. Д. Поливач

О. В. Желепа

А. М. Стрижеус