Справа № 462/267/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Чайко А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом,

встановив:

ОСОБА_3 через свого представника адвоката Жиравецького Т.М. 16.01.2024 року звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, вид цільового призначення 02.02 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт, згідно якого заповіла позивачу належний їй житловий будинок із всіма приналежними до нього господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері позивач звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. щодо оформлення спадкових прав на вказаний будинок, у зв`язку із чим 19.09.2023 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Проте, оскільки земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, не була включена спадкодавцем до обсягу спадщини за заповітом, позивач повторно звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. для оформлення спадкових прав на земельну ділянку, на що 15.11.2023 року отримала лист-повідомлення з рекомендацією про звернення до суду для спадкування належної її матері земельної ділянки. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права позивач, посилаючись на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку чи споруди, змушена звернутись до суду з вимогою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 14.02.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву.

27.02.2024 року до суду через Єдину судово інформаційно-комунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль) «Електронний суд» від уповноваженого представника відповідача - адвоката Дашинич О.Б. надійшла зустрічна позовна заява, в якій ОСОБА_4 просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І., зареєстроване за №1584, та визнати за ОСОБА_4 право власності на житлового будинку із всіма приналежними до нього господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, вид цільового призначення 02.02 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилається на те, що спадкодавець не мала належного обсягу прав, який би міг надати їй можливість включення усього будинку до обсягу спадщини за заповітом. Пояснює він це тим, що даний будинок був побудований уже під час перебування ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_6 , а отже належав подружжю на праві спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_6 13.08.2019 року належне йому майно успадкувала дружина ОСОБА_5 . Проте заповіт, за яким було видано свідоцтво про право на спадщину в оспорюваних правовідносинах складений до смерті ОСОБА_6 , а тому спадкодавець, на думку позивача за зустрічним позовом (надалі відповідач), на час написання заповіту могла самостійно розпоряджатися лише половиною зазначеного будинку. Враховуючи ці обставини, відповідач вважає заповіт нікчемним у частині внесення усього будинку до обсягу спадкування за заповітом, а свідоцтво про право на спадщину на увесь будинок просить визнати недійсним. Позовні вимоги також ґрунтує на тому, що ОСОБА_3 мала право успадкувати за заповітом лише вказаного будинку, інша ж частина підлягає спадкуванню за законом на загальних підставах.

Ухвалою суду від 14.03.2024 року зустрічний позов прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження із первісним.

У визначений судом строк уповноважений представник позивача за первісним позовом адвокат Жиравецький Т.М. 28.03.2024 року подав до суду відзив на зустрічний позов, у якому зазначив, що згідно усталеної практики, заповітом може бути охоплено також ті права, що виникнуть у спадкодавця після складання заповіту, а склад спадщини, виходячи із законодавства, встановлюється на момент відкриття спадщини. Враховуючи те, що на момент смерті спадкодавця оспорюваний житловий будинок належав їй у повному обсязі на праві приватної власності, а також те, що ОСОБА_4 постійно проживав за кордоном та не вчиняв жодних дій для прийняття спадщини в межах строку визначеного законом, уповноважений представник позивача зазначив, що вважає правомірним набуття позивачем оспорюваного будинку на праві приватної власності. Також просить суд врахувати те, що законодавство чітко підходить до питання нікчемності заповіту, а розширене тлумачення норм законодавства з цього питання порушує усталену практику щодо принципу свободи заповіту.

У поданій 01.04.2024 року відповіді на відзив уповноважений представник відповідача адвокат Дашинич О.Б. вказує, зокрема, що належність спадкодавцю на момент смерті будинку в цілому не легітимізує її розпорядження у заповіті чужим майном. Заповідач не могла знати, що чоловік помре швидше, а діти відмовляться від спадкування за законом частини будинку, яка оспорюється. Також просить врахувати те, що норми ч.1, 3, 4 ст.1257 ЦК України не слід тлумачити буквально, а вимога щодо складення заповіту особою, яка мала на це право, зокрема, зачіпає і неможливість самостійного розпорядження спільною сумісною власністю подружжя.

15.04.2024 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання 18.07.2024 року представник позивача підтримав в цілому доводи, викладені стороною позивача у заявах по суті, проте, додатково вказував на те, що у свідоцтві про право власності на даний будинок від 14.06.1988 року власником зазначена лише спадкодавець ОСОБА_5 . Зазначив також те, що вважає важливою обставиною відмову відповідача від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , адже в результаті цього остання стала повноправною власницею цього майна і, покликаючись на положення цивільного законодавства, могла заповісти таке майно позивачу. Також, представник позивача послався на те, що із матеріалів справи не вбачається доказів спільного проживання відповідача із спадкодавцем чи вцілому його проживання на території України у період, який має значення при розгляді даної справи.

Представник відповідача в рамках проголошення вступних промов у судовому засіданні від 18.07.2024 року також підтримала свої доводи викладені у заявах по суті справи. Додатково зазначила, що у даному випадку у заповіті міститься чітка вказівка на те, що спадкодавець ОСОБА_5 бажає заповісти позивачу саме спірне майно, а не майно, яке вона набуде у майбутньому. Представник відповідача вважає, що для застосування норми законодавства про включення до обсягу спадщини за заповітом майна, яке спадкодавець набуде у майбутньому необхідною умовою є наявність прямого застереження про таке у тексті заповіту. Окрім цього, вказувала на те, що відмова ОСОБА_4 від прийняття спадщини за законом на користь матері ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_6 відноситься до інших правовідносин, які не мають відношення до розгляду даної справи. Що стосується питання прийняття спадщини відповідачем посилалась на те, що він був зареєстрований до 2023 року у спірному будинку, як і спадкодавець до моменту її смерті, і на той факт, що нотаріус фактично визнає відповідача спадкоємцем.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №1092 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.78).

Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 14.06.1988 року, який посвідчено Виконавчим комітетом Рудненської селищної Ради народних депутатів і записано у реєстрову книгу за №123 (а.с.13), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Водночас, відповідно до свідоцтва про одруження виданого Кам`янка-Бузьким районним бюро ЗАГС у Львівській області, актовий запис №32 (а.с. 107), шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано 07.05.1967 року (а.с. 107), що свідчить про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав їм на праві спільної сумісної власності як такий, що був набутий за час перебування у шлюбі.

Також встановлено, що за життя ОСОБА_5 29.10.1998 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за №1-4071 (а.с.83), за яким заповіла своїй дочці ОСОБА_3 належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (а.с.90), а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.12).

З дослідженої судом копії спадкової справи №31/2021 вбачається, що позивач ОСОБА_3 19.09.2023 року звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.92) та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в спадковому реєстрі за №1584 (а.с.97).

Окрім цього, матеріали спадкової справи містять заяву №98 від 14.11.2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яку було подано представником ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_7 (а.с. 99).

Згідно листа №200/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_4 , що оскільки спадкоємцем не надано документів, які би підтверджували його непрацездатність, інвалідність, що існувала на момент відкриття спадщини, відповідач не розглядався як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с. 103).

Згідно листа №201/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_3 , що до неї надійшла заява ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на яку вона відповіла відмовою із вказаних причин, проте порекомендувала звернутися до суду для вирішення питання щодо права власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, місце розташування: АДРЕСА_1 (а.с. 104).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1268 ЦК України вказує, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Виходячи із положень статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. При цьому, до заяви про прийняття спадщини ставиться вимога особистого її подання спадкоємцем.

Згідно з статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. А при його недотриманні, відповідно до ст.1272 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що з досліджених доказів не встановлено обставин фактичного постійного проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем його матір`ю ОСОБА_5 на час її смерті, і відповідно на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За даними відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №410895 від 18.01.2024 року ОСОБА_4 не має зареєстрованого місця проживання в Україні (а.с.33). Ці ж дані підтверджуються відповіддю Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.02.2024 року, а також у ній вказується, що ОСОБА_4 за його заявою 10.10.2023 року було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.04.2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

При дослідженні копії матеріалів спадкової справи №21/2019 після смерті ОСОБА_4 судом встановлено, що ОСОБА_4 своєю заявою відмовився від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , а таку заяву було нотаріально посвідчено 30.01.2020 року нотаріусом у м.Чикаго, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки та яку було апостильовано у секретаріаті штату ОСОБА_8 для використання в Україні (а.с. 119-120).

Окрім цього, слід зазначити, що згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 07.10.2024 року, даних щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 08.11.2017 року по 11.10.2024 року у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не виявлено (а.с.191).

Беручи до уваги ці дані, матеріали справи та відсутність доказів зворотнього від сторони відповідача, суд вказує на недоведеність факту перебування відповідача на території України у період з 08.11.2017 року до смерті спадкодавця, а відповідно і факту його спільного проживання із нею.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не було прийнято спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. Також, суд зазначає, що виходячи із матеріалів справи, викладених відповідачем у зустрічному позові, не вбачається достатніх підстав вважати його таким, що виконав вимоги ч.1 ст.1270 ЦК України, щодо прийняття спадщини у строки визначені законом.

Стаття 4 ЦПК України гарантує, що кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У Постанові ВС КЦС від 05.02.2020 року у справі№463/579/18 (провадження № 61-11961св19) колегія суддів зазначила, що враховуючи, той факт що позивач не є особою, яка прийняла спадщину після смерті батька, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний заповіт на його спадкові права не впливає та їх не порушує. У позивача відсутня юридична заінтересованість у встановленні заповіту недійсним, оскільки право, за захистом якого позивач звернувся до суду (право на спадкування), йому не належить внаслідок спливу строку на його реалізацію.

Окрім цього, суд у своїх висновках додатково посилається на загальноприйнятий принцип свободи заповіту.

У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 КЦС ВС зазначив, що право на заповіт може бути здійснене протягом усього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту реалізація свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

В обґрунтування наявності порушення відповідачем принципу свободи заповіту суд також вказує на те, що в уже зазначеній раніше заяві про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 відповідач фактично відмовився від частки на яку він претендує, подаючи позов у даному провадженні, саме на користь спадкодавиці. Суд вважає, що відповідач цією заявою визнав за матір`ю ОСОБА_5 право володіти та розпоряджатися оспорюваним майном, що унеможливлює претензії щодо такого розпорядження, зокрема, у заповіті, будь-яке ж інше тлумачення, на думку суду, порушувало би принцип свободи волі заповідача.

Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (Постанова КЦС ВС від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20)

Виходячи із встановлених конкретних обставин у справі, їх правового регулювання та усталеної судової практики, суд дійшов висновку про те, що слід відмовити ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову, оскільки він не є особою, яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5 і, відповідно, видача ОСОБА_3 19.09.2023 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 1584, на його спадкові права не впливає та їх не порушує, натомість його позовні вимоги, викладені у зустрічному позові, порушують принцип свободи заповіту. Даний висновок ґрунтується на встановленому факті неприйняття відповідачем спадщини та відсутності у зустрічному позові вимоги щодо продовження для нього терміну для прийняття спадщини.

Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною першою статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19).

Враховуючи встановлені судом обставини та норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , заявлені у первісному позові, підставні та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 3506,15 грн., сплачений позивачем (а.с.2), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672 га., вид цільового призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3506,15 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання відсутнє.

Повний текст рішення складений 22.11.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний