Єдиний унікальний номер судової справи: 490/4240/24
Провадження №22-ц/812/1054/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

15 липня 2024 року м. Миколаїв справа №490/4240/24

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

заявника ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року, постановлену під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської області, про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на його утриманні малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування заяви зазначив, що починаючи з 2017 року він почав проживати з ОСОБА_3 та її двома дітьми від попереднього шлюбу: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

14 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Від шлюбу вони мають спільну дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Батько дітей від першого шлюбу його дружини ОСОБА_4 участі в утриманні дітей не приймає, хоча має таку можливість.

Заявник вказував, що він повною мірою та належним чином здійснює утримання сім`ї, зокрема неповнолітніх дітей.

Вказаний юридичний факт заявнику необхідний для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява ОСОБА_1 не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства, вирішення цього питання належить до юрисдикції адміністративного суду.

Не погодившись з постановленою ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, просив скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у заявника відсутній спір з жодним суб`єктом владних повноважень щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності. У зв`язку з тим, заявник вважав, безпідставним посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21. Заявник вказував, що він звернувся із даною заявою з метою підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Визначальним фактором для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей віком до 18 років. До того ж, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/1753/21, зазначав, що від встановлення судом вищевказаного факту залежить виникнення у заявника права на відстрочку від мобілізації, а тому саме із встановленням цього факту у нього можуть виникнути особисті права, і законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В судовому засіданні апеляційного суду заявник ОСОБА_1 , його представник - адвокат Карпенко О.В., заінтересована особа ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги підтримали, просили суд скаргу задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи без його участі. Апеляційну скаргу, як заінтересована особа, підтримав.

Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської області Батовська В. просила апеляційну скаргу розглядати у її відсутність, зазначив, що через неотримання матеріалів справи щодо розгляду відповідної справи Центральним районним судом м. Миколаєва, вона не може надати пояснення, яким чином відповідний позов та апеляційна скарга впливає на інтереси дітей.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд виходив з того, що за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимога заявника про встановлення факту перебування дітей на утриманні, пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з Міністерством оборони України щодо надання права на відстрочку від мобілізації, а тому ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що у травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вимоги заяви мотивував тим, що заявник перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , яка від попереднього шлюбу має двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Посилаючись на те, що утриманням дітей займається він самостійно, заявник просив суд встановити факт перебування на його утриманні малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заявник вказував, що внаслідок встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні він зможе належним чином підтвердити цей факт та вирішити питання про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З матеріалів справи установлено, що 14 серпня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_7 .

Від попереднього шлюбу ОСОБА_3 має двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з ними. Батько дітей самостійно кошти на утримання дітей не перераховує.

Висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на нормах процесуального права та обставинах справи.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 7 статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №536/1039/17 (пункт 17)).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

ОСОБА_1 у своїй заяві зазначив, що метою встановлення факту самостійного утримання необхідне йому для підтвердження факту для вирішення питання відстрочки від призову.

При цьому, жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання, лікування чи навчання дітей без встановлення цього факту - заявником суду не зазначено і доказів такого до заяви не додано.

З огляду на обставини справи слід зробити висновок про те, що вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно утримує дітей не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) батьків дітей, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення особи батьківських прав, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

При цьому слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків в утриманні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку із невиконанням, не прийняттям участі одним із батьків в утриманні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (частина 1 статті 14, частина 1 статті 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені статтями 150-151 СК України.

Згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

Заявник у поданій заяві зазначає, що неповнолітні діти його дружини та їх спільний син, які проживають разом з ними, знаходиться на його одноособовому утриманні.

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного утримання дітей, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Очевидною є недопустимість використання окремого провадження, зокрема з метою отримання доказу існування підстави для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За правилами пунктом 3 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

В силу частини п`ятої статті 22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Отже, розгляд заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту самостійного утримання дітей свідчить про можливий спір щодо наявності чи відсутності підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Проте як видно із матеріалів справи територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не був залучений до участі у справі як заінтересована особа.

Ураховуючи викладене, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження.

Посилання заявника на правові висновки постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки стосуються спору про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В справі, що переглядається предметом перегляду є встановлення іншого факту та для досягнення іншої мети. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259,268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.