ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/7066/23
Номер провадження 22-ц/818/2496/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року в складі судді Гримайло А.М. у справі № 642/7066/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коваль Олександр Юрійович, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між собою позивач та відповідач у шлюбі не перебувають. До початку військової агресії росії сторони разом з дітьми проживали в м. Харкові в квартирі належній позивачу за адресою: АДРЕСА_1 та разом виховували дітей. В свою чергу, діти за фактом народження були зареєстровані разом з відповідачем в належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . З початком бойових дій на території Харківської області, позивач та відповідач разом з дітьми покинули м. Харків та деякий час всі разом проживали в місті Києві. Однак, згодом позивач разом з дітьми повернулись до свого помешкання в м. Харкові за адресою: АДРЕСА_1 де продовжують проживати і до тепер. Натомість, відповідач переїхала проживати в м. Винниця і до сьогоднішнього дня постійно мешкає там. Таким чином, на сьогоднішній день фактично саме позивач займається утриманням та вихованням дітей. Квартира, в якій проживає позивач разом з дітьми належить йому на підставі права власності, отже він забезпечений власним житлом як для власних потреб, так і для потреб дітей. У квартирі забезпечені належні умови для проживання та розвитку дітей, задоволення всіх їхніх потреб.

Посилаючись на вказане, позивач просив визнати місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та виховання дітей.

02 січня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 в якій зазначено, що вона визнає та підтверджую всі обставини та факти викладені ОСОБА_1 в його позові. Вказала, що дійсно, на сьогоднішній день та вже тривалий час їх спільні з ОСОБА_1 діти фактично проживають разом з ним в м. Харкові. Вона фактично живе в місті Винниця та періодично бачиться з дітьми. Жодних перешкод у спілкуванні з дітьми ОСОБА_1 їй не чинить. У зв`язку з викладеним, повідомила суд про те, що не заперечує проти визначення судом місця проживання їх спільних дітей разом з їх батьком ОСОБА_1 . Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 вона визнає у повному обсязі та проти задоволення його позову не заперечує.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання дітей.

18 травня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваль О.Ю., подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховані висновки викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто з відміткою від 22 вересня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.180-181);

адвокатом Коваль О.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано 13 вересня 2024 року в електронному кабінеті (а.с.177);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 04 жовтня 2024 року «за закінчення терміну зберігання» (а.с.182-193), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.179);

департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради отримано 13 вересня 2024 року в електронному кабінеті (а.с.178).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, представника позивачки, який проти апеляційної скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаними вимогам відповідає виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 15).

Згідно характеристики з місця проживання № 15 від 14 березня 2023 ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 2015 року. Виховує двох дітей. За місцем проживання характеризується позитивно. Сусіди відзиваються про нього як про порядну людину. З сусідами та мешканцями будинку підтримує дружні стосунки, ніколи не допускав конфліктів, користується повагою. Культурна людина, яка готова прийти на допомогу. Ніколи не допускав сварок та порушень порядку. У вживанні алкогольних напоїв та наркотичних речовин не помічений. Скарг від сусідів не надходило (а.с. 21).

Згідно витягу з «Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України - станом на 23 лютого 2023 року ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 20).

Згідно довідки від 13 березня 2023 року про характеризуючи дані, виданої ВП № 2 ХРУП № З ГУНП в Харківській області - за час проживання на ділянці ОСОБА_1 зарекомендував себе з задовільної сторони, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, з сусідами підтримує дружні стосунки, скарг та заяв від родичів та сусідів щодо Позивача не надходило, в даний час ВП № 2 ХРУП № З ГУНП в Харківській області компрометуючих матеріалів відносно вищевказаного громадянина не має (а.с. 22).

Згідно довідки про проходження психіатричного огляду № 14 від 01 березня 2023 року вбачається, що психіатричних протипоказань, в тому числі викликаних психоактивними речовинами, для опіки на дітьми ОСОБА_1 не має (а.с. 23).

Згідно довідки сімейного лікаря ФО-П ОСОБА_5 від 13 березня 2023 року - малолітня дитина, ОСОБА_3 , 2010 року народження перебуває під наглядом фахівців від народження, за інформацією лікаря-педіатра ОСОБА_6 , з якою підписана декларація про надання первинної медичної допомоги, за час спостереження супроводжував дитину до фахівців поліклініки з приводу профілактичних медичних оглядів та надання медичної допомоги, був присутній за місцем проживання дитини під час медичного огляду дитини вдома батько - ОСОБА_1 , рекомендації лікаря-педіатра виконувались (а.с. 31).

Згідно довідки сімейного лікаря ФО-П ОСОБА_5 від 13 березня 2023 року - малолітня дитина, ОСОБА_4 , 2012 року народження перебуває під наглядом фахівців від народження, за інформацією лікаря-педіатра ОСОБА_6 , з якою підписана декларація про надання первинної медичної допомоги, за час спостереження супроводжував дитину до фахівців поліклініки з приводу профілактичних медичних оглядів та надання медичної допомоги, був присутній за місцем проживання дитини під час медичного огляду дитини вдома батько - ОСОБА_1 , рекомендації лікаря-педіатра виконувались (а.с. 32).

Згідно довідки Харківської гімназії № 152 від 22 березня 2023 № 01-17/55/2023 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчаються в Харківській гімназії № 152 Харківської міської ради Харківської області. Батьки дітей, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , приділяють належну увагу навчанню й вихованню дітей, постійно цікавляться успіхами дітей, контролюють рівень навчальних досягнень. Під час очного навчання (по 23 лютого 2022 року) батьківські збори відвідувала мати, але батько приводив та забирав дітей, систематично відвідував гімназію. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 забезпечені усім необхідним для навчання та розвитку. У зв`язку з військовими діями, зі слів класних керівників, батьки разом з дітьми тимчасово переїхали до м. Києва, діти навчаються дистанційно, уроки відвідують систематично. Стосунки між батьками та дітьми доброзичливі та довірливі (а.с. 53).

Відповідно довідки ТОВ «ЄВРО ШУГАР ТРЕЙД» від 12 квітня 2023 року № 1 ОСОБА_1 працює директором товариства, а також веде діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру (а.с. 17, 18).

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок від 09 лютого 2024 року № 71 про доцільність визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 відповідно до якого Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком, ОСОБА_1 (а.с. 88).

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання із дитиною.

Відповідно до частин 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 159 СК України встановлено, що у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини 1 статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписи частини 1 статті 161 СК України передбачають право батьків на звернення до органу опіки та піклування або суду у разі відсутності згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 не заперечувала проти визначення судом місця проживання їх спільних дітей разом з їх батьком ОСОБА_1 . Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 вона визнає у повному обсязі та проти задоволення його позову не заперечує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що мати та батько, які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати діти.

З наведеного випливає, що діти сторін і так проживають з батьком, і спору стосовно цього, який підлягав би судовому захисту, між батьками немає, що ними не заперечується.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо відсутності підстав для задоволення позовних.

Обґрунтовуючи незаконність судового рішення, позивач посилалась на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 754/2882/22 (провадження № 61-10598св22) та в постанові КЦС ВС від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).

Зазначена підстава апеляційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час апеляційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 754/2882/22 (провадження № 61-10598св22), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року у справі за позовом про визначення місця проживання дитини. Закриваючи провадження у справі судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, вказано, що відповідач не висловлювала жодних заперечень проти позову, сторони не зверталися до органу опіки та піклування з приводу визначення місця проживання дитини, у судові засідання не з`являлися. Скасовуючи ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року та передаючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що наведені судами обставини не усувають предмет спору між сторонами, не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог, тому не можуть бути підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України. Окрім цього, закриваючи провадження у справі на стадії підготовчого судового засідання, суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, зроблений у постанові від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20, згідно з яким закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, можливе лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання.

У постанові КЦС Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), на яку також посилається заявник, зазначено, що «На обґрунтування доводів щодо наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини зазначала те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку укласти договір про визначення місця проживання дитини, а тому виникла необхідність у встановленні місця проживання дитини разом з нею». Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін судом апеляційної інстанції, про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору, касаційний суд зазначив, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

Отже доводи заявника щодо неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 754/2882/22 (провадження № 61-10598св22) та в постанові КЦС ВС від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини справи, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а, відтак, відсутні правові підстави вважати, що суд першої інстанції не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у справі яка переглядається позивачем не обґрунтовано та не надано жодного доказу на підтвердження існування між сторонами спору стосовно визначення місця проживання дітей.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно розглянув по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та ухвалив з цього приводу рішення про відмову у задоволені позову, підстав для скасування якого не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина