ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6989/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецька О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06.12.2021 року між ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 342 069 грн. 00 коп., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ, становить 12 530 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику в строк до 06.03.2022 року. Свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав, тому позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 507 465 грн., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 12 530 доларів США; інфляційні нарахування у розмір 933 грн. 93 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 23,72 доларів США; 3% річних у розмір 110 грн. 16 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 2,72 доларів США; пеню у розмірі 134 257 грн. 50 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 3 315 доларів США та судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.06.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11.11.2024 р. представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що позивачем не доведено факту передачі коштів у позику, тому обов`язок щодо повернення коштів у відповідача відсутній. Посилаючись на п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України вказав, що позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь позикодавця пені, оскільки пеня нарахована у період дії карантину, встановленого КМУ на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19. Зазначив, що інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

В судовому засіданні, призначеному на 12.11.2024 р. представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні, призначеному на 12.11.2024 р. представник відповідача заперечував щодо задоволення позову.

Заслухавши у судовому засіданні представника позивача, представника відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.12.2021 року між ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 342 069 грн. 00 коп., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ, становить 12 530 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику в строк до 06.03.2022 року (а.с.25).

В матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_4 , з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 12 530 доларів США, що станом на 06.12.2021, становить 342 069 грн. (а.с.10).

Відповідно до п.2.Договору позики, повернення поиченої суми грошових коштів повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у доларах США в такому порядку:

- 06.01.2022 р. - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 510 доларів США;

- 06.02.2022 р. - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 510 доларів США;

- 06.03.2022 р. - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 11 510 доларів США.

Згідно з п. 4 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми.

Пунктом 9Договору позики визначено, що позичальник своїм підписом в цьому договорі підтверджує факт отримання грошових коштів від позикодавця.

Суд відхиляє посилання представника відповідача про недоведеність факту передачі коштів у позику та відсутності обов`язку повернення коштів у відповідача, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із матеріалів справи, у визначений договором строк та станом на день розгляду справи, відповідач суму боргу в розмірі 12 530 доларів США, не повернув.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Позивачем заборгованість Відповідача за договором позики від 06.12.2021 р., складається з наступного: основна сума боргу - 507 465 грн., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 12 530 доларів США; інфляційні нарахування за період з 06.03.2021 по 23.02.2022 у розмір 933 грн. 93 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 23,72 доларів США; 3% річних за період з 06.03.2021 по 23.02.2022 у розмір 110 грн. 16 коп., що станом на 31.05.2021 еквівалентно 2,72 доларів США; пеня за період з 06.03.2021 по 23.02.2022 у розмірі 134 257 грн. 50 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 3 315 доларів США.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши даний розрахунок заборгованості, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 р. у справі № 723/304/16-ц зроблено наступні висновки.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми позики.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та положень чинного законодавства, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 12 530 доларів США.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за період з 06.03.2021 по 23.02.2022 у розмір 933 грн. 93 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 23,72 доларів США., суд зазначає наступне.

З правової позиції Верховного Суду України від 27.02.2016 року у справі за № 6-771цс15 вбачається що, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Аналіз практики Верховного Суду свідчить про те, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, не був змінений і Верховний Суд від нього не відступав.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань у розмір 933 грн. 93 коп., що станом на 31.05.2024 еквівалентно 23,72 доларів США, задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 06.03.2021 по 23.02.2022 у розмірі 134 257 грн. 50 коп., суд вважає, що в її задоволенні слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно з п. 4 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

При цьому, статтею 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року установлено на всій території Україну карантин.

Загальновідомим є той факт, що карантин неодноразово продовжувався та скасований 30 червня 2023 року.

Вбачається, пеня нарахована у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19.

З огляду на викладене, виходячи з вищенаведених норм законодавства, слід дійти висновку, що в даному випадку відповідач звільнений від обов`язку сплати на користь позивача пені нарахованої за період з 06.03.2021 по 23.02.2022, тобто у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19.

Отже, за таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмір 5 013 грн.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 536, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 265, 268 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в сумі еквівалентній 12 530 (дванадцять тисяч п`ятсот тридцять) доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення та судовий збір в сумі 5 013 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА