ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року

м. Черкаси

Справа № 704/1284/23
Провадження № 22-ц/821/1601/24
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 липня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Дьяченка Д.О. в приміщенні Тальнівського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Тальнівського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 листопада 2012 року між нею та відповідачем укладено шлюб.

23 листопада 2018 року рішенням Тальнівського районного суду у справі №704/1325/18 шлюб між ними було розірвано.

За час перебування з відповідачем у шлюбі, а саме в період з 09.11.2012 року по 23.11.2018 року, ними за спільні кошти подружжя 22 грудня 2012 року була куплена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м, на якій розміщено незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 11%, на який вона не претендує та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м.

Оскільки, вказує позивачка, сторони не можуть дійти згоди щодо його поділу в позасудовому порядку, вона вимушена звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Позивачка вважає, що вищевказані земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона просила суд постановити судове рішення, яким:

- визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м;

- визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м.:

- здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом про захист її порушених прав.

Початок перебігу позовної давності суд відраховував з моменту розірвання між сторонами шлюбу, тобто з 23.11.2018 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

03 вересня 2024 року ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду необґрунтованим, постановленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій просить рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга позивачки мотивована тим, що строки позовної давності нею не пропущені з огляду на те, що до 2021 року спору щодо спільного майна між сторонами не існувало.

Вперше питання поділу спільного майна подружжя виникло влітку 2021 року. Проте, не дійшовши з відповідачем згоди в досудовому порядку ОСОБА_1 вперше звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя 31 грудня 2021 року. Проте, вказаний позов 21 липня 2022 року було повернуто судом з підстав не усунення недоліків. Вказані недоліки не були своєчасно усунуті у зв`язку з оголошенням 24 лютого 2022 року воєнного стану.

Повторно до суду з позовною заявою ОСОБА_1 звернулась в кінці листопада 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2012 року до 23 листопада 2018 року.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2012 р. ОСОБА_2 став власником земельної ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2012 р. ОСОБА_2 став власником земельної ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Тальнівського районного суду від 23.11.2018 р., яке набрало законної сили 24.12.2018 р. (справа №704/1325/18) шлюб між сторонами було розірвано.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року в справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21(провадження № 61-13181св23), від 29 квітня 2024 року в справі № 522/3192/21(провадження № 61-8094св23) та інших зазначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу Реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

У постанові від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що некористування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, визначаючи дату, з якої позивачка дізналася про порушення свого права, і з якої, відповідно, він відраховував перебіг строку давності, врахував факт знаходження у позивачки з листопада 2018 року (тобто після розірвання шлюбу) оригіналів правовстановлюючих документів на спірне майно, покупцем та власником якого є відповідач, про що позивачці було відомо.

Проте, на переконання судової колегії, з урахуванням усталеної судової практики з вказаного питання, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 про порушене право могла об`єктивно дізнатись у листопаді 2018 року (після розірвання шлюбу та наявності в останньої правовстановлюючих документів на майно), а до суду з вказаним позовом звернулася 24.11.2023 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Висновок місцевого суду про те, що початок перебігу строку позовної давності повинен обраховуватись з моменту розірвання шлюбу між сторонами (2018 рік) - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_2 щодо розподілу спірного майна, про поділ якого звернулася до суду ОСОБА_1 .

Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

За обставинами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2012 року до 23 листопада 2018 року.

22 грудня 2012 року, тобто в період перебування у шлюбі, придбали спірні земельні ділянки.

Згідно з рішенням Тальнівського районного суду від 23.11.2018 р., яке набрало законної сили 24.12.2018 р. (справа №704/1325/18) шлюб між сторонами було розірвано.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 вказує, що вперше про порушення свого права дізналась влітку 2021 року, після чого 31 грудня 2021 року звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи доводи позивачки, вказав, що про порушене право останній було відомо відразу після розірвання шлюбу у 2018 році. Також вказував, що позивачка ніби то зверталась до нього у січні 2021 року з вимогою про розподіл спільного майна.

Разом з тим, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наведених обставин, як і не надано доказів, які б свідчили про його заперечення щодо розподілу спільного майна. Користування відповідачем (як колишнім чоловіком) земельними ділянками після розірвання шлюбу не свідчить про порушення прав позивачки і не зумовлювало початок перебігу позовної давності.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що вперше позивачкою подано позов до суду про поділ спільного майна подружжя у грудні 2021 року, що вказує на те, що саме з цього моменту позивачка вважала своє право порушеним зі сторони відповідача.

Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна до грудня 2021 року не виникав, апеляційний суд приходить до висновку, що саме з моменту подачі позову ОСОБА_1 у справі № 704/1187/21 слід відраховувати позовну давність на звернення позивачки з даним позовом до суду за захистом порушеного права.

Оскільки позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду у листопаді 2023 року, тобто в межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи судове рішення, суд на зазначене належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відмови позивачці в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд враховує наступне.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2012 року на підставі Договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 став власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником зазначених вище земельних ділянок вказано ОСОБА_2 .

Таким чином, спірні земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, у зв`язку з чим вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності на спірні земельні ділянки.

Одночасно, апеляційний суд враховує, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц).

Позивач заявила вимогу про визнання спірних земельних ділянок спільним сумісним майном. Проте, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним, колегія суддів вважає доцільним у в цій частині позовних вимог відмовити.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити частково та в порядку поділу цього нерухомого майна, зважаючи на їх ідентичність за розмірами та вартістю визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м, а за ОСОБА_2 визнати право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому, з урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, з врахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтування вимог апеляційної скарги є доведеним і дає підстави для скасування судового рішення з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом частково задоволено апеляційну скаргу, скасовано рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення, підлягає зміні розподіл судових витрат, у зв`язку із чим із відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору, сплаченого в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 7018,95 грн. (2807,58 грн + 4211,37 грн).

Оскільки відмова в одній з вимог позову по своїй суті не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат здійснено за правилами задоволеного позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0741, площею 989 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1575, площею 1000 кв.м.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7018,95 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова