Номер провадження: 22-ц/813/5485/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Ровенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2024 року, постановленого під головуванням судді Бондар В.Я., повний текст рішення суду складений 01 квітня 2024 року,у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 190 кв.м. (14*14), спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорту від 12.06.2023 року, з розташованими на ній будівлями та мощеннями, придбаними в 2002 році.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 163,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка, площею 0,0640 га для будівництва та обслуговування житлового будівнику та господарських споруд.

25.07.2002 року ОСОБА_1 отримав у подарунок 9/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Поряд наявна земельна ділянка, якою користується позивач.

22.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з клопотанням в якому просив передати йому у власність вказану земельну ділянку, проте листом Департаменту земельних ресурсів від 19.08.2021 року йому було відмовлено.

У позивача виникло право власності на земельну ділянку, як у особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду і до якої перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Судом до участі у справі в якості третьої особи був залучений Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2024 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 190 кв.м. (14*14), за адресою: АДРЕСА_2 , спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорту від 12.06.2023 року, з розташованими на ній будівлями та мощеннями, придбаними в 2002 році, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що спірні правовідносини між сторонами виникли у 2002 році, а тому застосуванню підлягають норми ЗУ України в редакції ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року).

Суд не взяв до уваги, що земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності: адресу розташування, певний розмір (площу), конфігурацію, межі та інші ознаки.

Суд не надав жодної оцінки рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року по справі №420/17830/21, поведінці Департаменту земельних ресурсів ОМР, листу від 22.06.2023 року Департаменту архітектури та містобудування ОМР, листу від 23.11.2020 року Департаменту архітектури та містобудування ОМР.

Також апелянт вважає припущенням посилання суду першої інстанції на те, що належним способом захисту ОСОБА_1 було б оспорення рішення Одеської міської ради з питань законності, а не подання позову про визнання права власності на земельну ділянку, яка не виділена в натурі.

У відзиві на апеляційну скаргу, Одеська міська рада, в особі представника ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 15 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, з урахуванням ухвали суду від 16 вересня 2024 року про виправлення описки, справа призначена до розгляду на 15 жовтня 2024 року (а.с. 32, 33 т. 2).

08 жовтня 2024 року адвокат Орез В.П., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання, призначене на 15 жовтня 2024 року, а також усіх подальших судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 39-43 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року за клопотанням адвоката Орез В.П., представника ОСОБА_1 у справі було призначено проведення судового засідання, яке призначено на 15 жовтня 2024 року, а також усіх можливих наступних судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 46 т. 2).

Однак, в призначене судове засідання на 15 жовтня 2024 року адвокат Орез В.П. не вийшов на зв`язок, оскільки був відсутній поза межами приміщення суду, ОСОБА_1 також в судове засідання 15 жовтня 2024 року не з`явився, у зв`язку з чим справа слуханням була відкладена на 12 листопада 2024 року (а.с. 61-62 т. 2).

В судове засідання, призначене на 12 листопада 2024 року ОСОБА_1 не з`явився, був сповіщений належним чином через підсистему «Електронний суд» в його електронний кабінет (а.с. 68 т. 2).

Адвокат Орез В.П., представник ОСОБА_1 12 листопада 2024 року був відсутній в мережі та не вийшов на зв`язок до суду, в телефонному режимі повідомив суд про можливий розгляд за його та позивача відсутністю (а.с. 63).

Згідно зі ст.ст. 13, 43 ЦПК України, особа, яка бере участь у розгляді справи, розпоряджається своїми правами на власний розсуд, в тому числі й правом безпосередньої участі у справі.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника адвоката Ореза В.П.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , представника Одеської міської ради, ОСОБА_4 , представника третьої особи Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 5 т. 1).

На підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів №529-ХХІV від 15 жовтня 2002 року належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0640 гектарів, розташована на території Одеської міської ради, м. Одеса, пров. Компасний, 14 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що свідчить державний акт на право приватної власності на землю від 23.12.2002 року (а.с. 7 т. 1).

Відповідно до рішення Одеської міської ради народних депутатів №529-ХХІV від 15 жовтня 2002 року, земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 безоплатно (а.с. 88 т. 1).

25.07.2002 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 9/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», загальною житловою площею 86,6 кв.м., та надвірних споруд «Б» - сарай, «Г» - літня кухня, «Д» - гараж, І,И мостіння, №2-9 огородження, розташованих на земельній ділянці площею 1207 кв.м. (а.с. 8 т. 1).

Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради у листі від 19.08.2021 року зазначив на неможливість передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, оскільки безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться один раз по кожному виду цільового призначення, а ОСОБА_1 передавалася земельна ділянка 15.10.2002 року (а.с. 16 т. 1).

Фактично не погоджуючись зі змістом вищевказаного листа, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року по справі №420/17830/21 визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо не розгляду відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України клопотання ОСОБА_1 від 22.07.2021 року про передання у власність земельної ділянки, надання дозволу на розробку відповідного проекту відводу зазначеної земельної ділянки. Зобов`язано Одеську міську раду розглянути відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України клопотання ОСОБА_1 щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 190 м.кв. (14*14), спрямовану у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з планом будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з безоплатною приватизацією в межах міста та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року залишено без змін.

З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 22.06.2023 року вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , розташована в житловій зоні Ж-3 (зона змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудов), в проектній водоохоронній зоні Чорного моря та лиманів, розташування земельної ділянки в зоні Ж-3 не відповідає затвердженій містобудівній документації та передачі у власність та в оренду не підлягає (а.с. 167-168 т. 1).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із безпідставностіпозовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, зазначений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, яка підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.

За приписами частини дев`ятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

За відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Судом вірно встановлено, що матеріали справи свідчать про те, що об`єкт цивільних правовідносин відсутній, адже територія, на яку вказує позивач як на земельну ділянку, не є об`єктом цивільних прав: вона не виділена в натурі, не має меж, кадастрового номеру, не сформована. Така територія не є земельною ділянкою в розумінні чинного законодавства, зокрема ст. 79 ЗК України.

Також судом вірно зазначено, що даний спір виник в результаті відмови Одеською міською радою у надані дозволу на розробку проекту землеустрою, прийняте на виконання вищевказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року по справі №420/17830/21.

Вірно зазначивши при цьому, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 було б оспорення рішення Одеської міської ради з питань законності, а не подання позову про визнання права власності на земельну ділянку, яка не виділена в натурі, тому навіть не є об`єктом цивільних прав.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що спірні правовідносини між сторонами виникли у 2002 році, а тому застосуванню підлягають норми ЗУ України в редакції ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) є безпідставними, оскільки судом був взятий до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, зазначений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, яка підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності: адресу розташування, певний розмір (площу), конфігурацію, межі та інші ознаки також є безпідставним та не підлягають задоволенню, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами, а також тим, що територія, на яку вказує позивач як на земельну ділянку, не є земельною ділянкою в розумінні чинного законодавства, зокрема ст. 79 ЗК України.

Доводи про те, що суд не надав жодної оцінки рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року по справі №420/17830/21, поведінці Департаменту земельних ресурсів ОМР, листу від 22.06.2023 року Департаменту архітектури та містобудування ОМР, листу від 23.11.2020 року Департаменту архітектури та містобудування ОМР, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та вважає, що вони були предметом дослідження судом з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи про те, що є припущенням посилання суду першої інстанції на те, що належним способом захисту ОСОБА_1 було б оспорення рішення Одеської міської ради з питань законності, а не подання позову про визнання права власності на земельну ділянку, яка не виділена в натурі, колегія суддів відхиляє, оскільки земельна ділянка, на яку ОСОБА_1 просить визнати право власності не виділена в натурі, та не є об`єктом цивільних прав.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 листопада 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова