Провадження №22-ц/812/860/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представника заявниці ОСОБА_2 адвоката Тандира Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу №759/19510/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Тандиром Дмитром Віталійовичем на ухвалу, яку постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Мельничука Олександра Володимировича у приміщенні цього суду 12 квітня 2024 року, за скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Тандир Дмитро Віталійович, на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Тандира Д.В. звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).

Скарга мотивована тим, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року у справі № 759/19510/17 позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайська міська рада Миколаївської області, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо, було задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_6 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його донькою, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено наступний спосіб участі ОСОБА_6 у вихованні його доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - особисте спілкування: побачення першої та третьої суботи та неділі з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання чи перебування дитини; під час побачень дозволити ОСОБА_6 гуляти з дитиною в присутності матері ОСОБА_5 з 14.00 год. до 16.00 год. Зобов`язано ОСОБА_5 за два дні до дня зустрічі ОСОБА_6 з його донькою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомити про зміни його особисто на наступний день після настання таких обставин чи змін. В задоволенні способу участі ОСОБА_6 у вихованні його доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді прогулянки під час побачень з дитиною в період часу з 14.00 год. до 16.00 год. на дворі за відсутності матері відмовлено.

У зв`язку з тим, що на територію України здійснено військову інтервенцію російською федерацією та зазначені події тривають по сьогоднішній день і супроводжуються не лише бойовими зіткненнями Сил оборони України із військами окупантів, а й постійними масованими повітряними атаками із використанням балістичного та іншого тяжкого озброєння, малолітня ОСОБА_7 була переміщена за межі території України, де перебуває по сьогоднішній день та фактично буде перебувати до завершення активних військових дій. Згідно матеріалів виконавчого провадження, яке було відкрито на виконання вищевказаного рішення суду, 03 листопада 2020 року виконавцем прийнято документ про закінчення такого виконавчого провадження, а 05 травня 2023 року за заявою відповідача у справі таке виконавче провадження було поновлене. У період між зверненнями відповідача до органу виконання рішення між сторонами тривав судовий спір у справі №484/1402/20 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_7 . Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено первісні позовні вимоги. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 разом із матір`ю ОСОБА_8 . У зустрічному позові ОСОБА_6 відмовлено. Вказаний спір на сьогодні перебуває на розгляді у Касаційному цивільному суді в складі ВС. Складна ситуація, що супроводжувалась зміною загальної обстановки в житті дитини, постійними, систематичними примушуваннями дитини до спілкування призвели до виникнення у дитини значної стривоженості та фактично до страху перед примусовим спілкування з батьком. Окремо вказує, що позивач впродовж всього періоду дії воєнного стану на території України забезпечувала та намагалася забезпечити спілкування батька із донькою, не має на меті уникнути виконання рішення суду, що набрало законної сили. Також в порядку судового контролю позивачкою до суду було подано заяву про зміну порядку та способу виконання судового рішення. Результати розгляду якої станом на день подання вказаного позову позивачу не відомі. Всі ці обставини своєчасно та в повному обсязі були повідомлені Органу виконавчої служби, але в свою чергу Головним державним виконавцем першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі 23 березня 2024 року виставлені вимоги, якими зобов`язано скаржника як сторону виконавчого провадження бути присутньою в органі виконавчої служби. Скаржник вважає, що такі дії державного виконавця суперечать засадам захисту прав дітей, не ґрунтуються на реаліях військового стану, можуть зашкодити психологічному стану дитини, а подальші вимоги державного виконавця по виконанню рішення суду, що зумовлює фактичну присутність дитини, є протиправним.

Посилаючись на викладене, заявниця просила: визнати дії державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції по визначенню місця виконання рішення у виконавчому провадженні № 62164863 від 22 травня 2020 року протиправними; зобов`язати уповноважену особу Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати вимоги у виконавчому провадженні № 62164863, якими змінено фактичне місце виконання судового рішення.

Від головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В.Ігнатюк надійшов відзив, в якому він просив залишити скаргу без задоволення, оскільки 24 березня 2024 року після проведення розшуку ОСОБА_2 остання надала пояснення, що вона проживає по АДРЕСА_1 . Жодної інформації про місце проживання чи перебування ОСОБА_7 не повідомила. 26 березня 2024 року державним виконавцем направлено сторонам виконавчого провадження вимогу щодо часу та місця проведення виконавчих дій за адресою знаходження відділу ДВС.

Ухвалою Первмайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Ухвала суду мотивована тим, що зі змісту статей 157-161 СК України видно, що дитина має проживати з батьками або з кимось із них. Таким чином за рішенням суду семирічна донька має проживати зі скаржницею, а не окремо від неї. Судом встановлено, що 24 березня 2024 року після проведення розшуку ОСОБА_2 остання надала пояснення, що вона проживає по АДРЕСА_1 . Жодної інформації про місце проживання чи перебування доньки не повідомила. Зобов`язалась з`явитись до держвиконавця, однак не з`явилась. Відповідно держвиконавець, намагаючись виконати рішення суду, направив вимогу, яка оскаржена, при цьому порушення ним вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» не вбачається. При цьому суд врахував, що появленню оскарженої вимоги передував розшук скаржниці.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Тандир Д.В. вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необ`єктивною, а тому просить її скасувати та задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт оголошення військового стану становить загрозу безпеці та життю дитини в разі її знаходження на території України. Проте суд першої інстанції на вказані обставини не зважив, а констатував, що такі обставини не можуть впливати на безпеку як дитини, так і самої скаржниці. Ухвалою суду скаржницю як таку зобов`язано не чинити перешкоди в спілкуванні стягувачеві з його дитиною, інших вимог а ні судовим рішенням, а ні вимогами виконавчого документу не ставилося. При цьому стягувачеві судовим рішенням гарантовано заходи щодо його у часті у вихованні дитини шляхом особистих зустрічей за місцем проживання чи перебування дитини, а не її матері безпосередньо. Фактичні дії як стягувача, так і виконавця в даному випадку зводяться до примусового повернення скаржницею на територію України дитини, що не зумовлюється та не передбачається рішенням суду і його резолютивною частиною, тобто до фактичного повернення дитини на територію України. Отже, розглядаючи скаргу на стадії першої інстанції з врахуванням наявності у матеріалах справи ряду психологічних висновків про психоемоційний стан дитини, суд не лише порушив всі базові принципи, а й базові принципи, закріплені у статті 8 ЄКПЛ в частині приватності життя як скаржниці, так і дитини безпосередньо. При вирішенні вказаної заяви суд першої інстанції не врахував та не взяв до уваги жодного висновку Верховного Суду в аналогічних чи схожих справах. До того ж, 19 жовтня 2023 року прийнято рішення у справі «Терещенко проти України», що згідно вимог, національного процесуального закону є підставою для перегляду постановленого національними судами рішення за винятковими обставинами. Також представник скаржниці зазначає, що стягувач не керується інтересом дитини взагалі, а відповідно всі його дії спрямовані на помсту колишній дружині.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частина 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду відповідає вказаним положенням закону.

Як вбачається з матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року у справі № 759/19510/17, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 (натепер ОСОБА_2 ) було задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_6 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його донькою ОСОБА_7 ; визначено наступний спосіб участі ОСОБА_6 у вихованні його доньки ОСОБА_9 : особисте спілкування - побачення першої та третьої суботи та неділі з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання чи перебування дитини; під час побачень дозволено ОСОБА_6 гуляти з дитиною в присутності матері ОСОБА_5 з 14.00 год. до 16.00 год.; зобов`язано ОСОБА_5 за два дні до дня зустрічі ОСОБА_6 з його донькою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомити про зміни його особисто на наступний день після настання таких обставин чи змін.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишено без змін.

На виконанні у Первомайському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження № 62164863 з примусового виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 10 березня 2023 року № 930/5 «Про відділи державної виконавчої служби у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» Первомайський відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) реорганізовано шляхом злиття та утворення Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 березня 2024 року задоволено подання головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Ігнатюка В.В. про розшук боржника та оголошено розшук ОСОБА_2 .

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VІІІ (далі Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Отже, вирішуючи скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця заявник має довести, а суд перевірити, чи були оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю порушені права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження, яка подала скаргу.

Рішенням суду у справі № 759/19510/17, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, і щодо вчинення виконавчих дій з метою його виконання виник цей спір, суд визначив порядок побачень батька ОСОБА_6 з донькою ОСОБА_9 в певні дні та час за місцем проживання чи перебування дитини, а також зобов`язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_6 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його донькою ОСОБА_7 , за два дні до дня зустрічі ОСОБА_6 з донькою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомити про зміни його особисто на наступний день після настання таких обставин чи змін.

Тобто судом ухвалено рішення про встановлення побачення з дитиною, а також про зобов`язання особисто боржника ОСОБА_2 вчинити певні дії та утриматися від вчинення певних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду на день вирішення скарги боржницею ОСОБА_2 не виконується.

23 березня 2024 року головний державний виконавець Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В.Ігнатюк у виконавчому провадженні № 62164863 виставив вимогу, якою зобов`язав ОСОБА_2 як сторону виконавчого провадження бути присутньою 06 квітня 2024 року о 12.00 під час проведення виконавчих дій з усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (встановлення побачення з дитиною) за адресою: АДРЕСА_2 органі (адреса органу виконавчої служби).

У скарзі на дії державного виконавця щодо вказаної вимоги ОСОБА_2 , яка є боржником у виконавчому провадженні, в обґрунтування своїх вимог посилається на: порушення такою вимогою прав дитини, оскільки вона не ґрунтується на реаліях військового стану, оскільки її присутність при виконанні рішення суду є протиправною; а також на порушення прав заявниці на вільний вибір місця проживання та перебування, оскільки рішення суду, що виконується, не містить формулювання, пов`язаного з реєстрацією місця проживання матері.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про невстановлення порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» направленням оскарженої вимоги заявниці з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно із вимогами частин 1-3 статті 64-1 Закону виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Тобто законодавством визначені особливості порядку виконання рішення суду про покладенню на боржника обов`язків особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, а також про встановлення батькові побачення з дитиною.

Також повноваження державного виконавця визначені частиною 3 статті 18 Закону, згідно якої виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

З урахуванням передбачених законом повноважень виконавця (перевіряти стан виконання боржником рішень, викликати фізичних осіб з приводу виконавчих документів) оскаржувана заявницею вимога державного виконавця щодо прибуття до органу виконавчої служби з метою проведення виконавчих дій є законною. Зокрема, колегія суддів виходить з того, що зміст рішення, яке виконується, визначає не лише порядок побачень стягувача з дитиною, а й містить зобов`язання боржниці виконувати певні дії щодо повідомлення батька дитини про місце перебування останньої. Також не приймаються посилання в апеляційній скарзі на спрямованість дій державного виконавця та стягувача щодо повернення дитини в Україну в умовах російської агресії, оскільки оскаржувана вимога державного виконавця не містить вимоги щодо прибуття дитини до органу виконавчої служби, а суд в межах цього провадження не має оцінувати поведінку стягувача. До того ж примусове виконання судового рішення покладено саме на виконавця, а не на стягувача.

За такого колегія суддів дійшла переконання, що ОСОБА_2 не доведено порушення її особистих прав або прав її доньки оскаржуваною вимогою державного виконавця, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її скарги.

Оскільки оскаржувана ухвала суду прийнята відповідно до положень матеріального права та вимог процесуального закону, згідно із положеннями статті 375 ЦПК України відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням результатів апеляційного перегляду справи відсутні підстави для розподілу судових витрат, які у цій справі покладається на заявницю ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Тандиром Дмитром Віталійовичем залишити без задоволення, ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 09 липня 2024 року