Єдиний унікальний номер справи 183/1001/24
Провадження № 2/183/1737/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Майної Г. Є., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого позивач посилався на те, що 02 лютого 2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким він передав, а ОСОБА_2 отримав в борг 7800,00 дол. США строком до 02 лютого 2022 року. Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується відповідною розпискою, підписаною ним власноручно 02 лютого 2021 року. У цій розписці відповідачем зазначено, що його дружина ОСОБА_3 обізнана про отримання її чоловіком в борг вищезазначеної суми грошових коштів. У порушення своїх зобов`язань відповідач у визначений договором строк грошові кошти не повернув.

У зв`язку із чим позивач, посилаючись на положення ст.ст. 526, 530, 625, 1047, 1049 ЦК України, звернувся до суду із цим позовом та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 02 лютого 2021 року в розмірі 7800,00 дол. США і вирішити питання стосовно судових витрат.

Відзив на позов до суду не надходив.

Ухвалою судді від 09 лютого 2024 року позов залишався без руху.

Ухвалою судді від 01 березня 2024 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду і відкрито провадження у справі, з її розглядом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою було установлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 23).

Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року постановлено про зупинення провадження у справі (а.с. 37).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року ухвалу Новомосковського міськрайонного сулу Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 02 лютого 2021 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 7800,00 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути в термін до 02 лютого 2022 року.

Факт отримання ОСОБА_2 вищезазначеної суми позики, як й інші істотні умови укладеного між сторонами договору позики, підтверджується розпискою позичальника, написаною ним 02 лютого 2022 року. У цій же розписці відповідачем зазначено, що його дружина ОСОБА_3 обізнана про отримання її чоловіком в борг вищезазначеної суми грошових коштів (а.с. 18).

Згідно зі ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Слід зауважити, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16. Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Відповідно до змісту ст.ст. 610,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Приписами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором, розрахунки позивача відповідачем не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 2957,11 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 02 лютого 2021 року в розмірі 7800,00 (сім тисяч вісімсот) дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування справленого судового збору у розмірі 2957 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 11 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено і підписано 25 листопада 2024 року.

Суддя Г.Є. Майна