Справа №442/7703/23 Головуючий у 1 інстанції:Пантелєєв Д.Г.
Провадження №22-ц/811/1187/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 27 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку повернуто позивачу.

Дане рішення оскаржив Сам Алавердов.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 березня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції прийняв ухвалу від 05.03.2024 року про залишення позовної заяви без руху у цій справі з підстав, які не передбачені ЦПК України. Так, судом, на стадії відкриття провадження по справі, зазначено про надання документів від яких не залежить питання відкриття провадження по справі, а саме: витяг з Державного реєстру санкцій; витяги з Державного реєстру, речових прав на нерухоме майно щодо майна, право власності на яке не зареєстровано в нього, адже набуте до 2013 року; технічну документацію на будинок та земельну ділянку, яка відсутня у позивача. Фактично, в оскаржуваній ухвалі про залишення позову без руху, зазначено про виконання позивачем таких умов, які позивач не в змозі усунути. Вважає, що суд порушив приписи ст.185 ЦПК України, оскільки, після надходження заяви позивача про усунення недоліків, викладених в ухвалі за 05.03.2024 року, суд першої інстанції мав відкрити провадження по справі. Однак у ст.185,187 ЦПК України не визначено повноваження суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі вирішувати питання щодо предмету та підстав позову, досліджувати подані сторонами докази, оцінювати технічну документацію, визначатись з доведеністю позовних вимог. Такі дії суд здійснює не на стадії відкриття провадження у справі, а під час підготовчого засідання з подальшим дослідженням доказів під час розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 185 ЦПК України, повертаючи заяву позивачу, виходив з того, що ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.11.2023 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Бориславського міського суду Львівської області. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області Ткачової С.М. від 14.12.2023 року вказану цивільну справу повернуто до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, як таку, що скерована передчасно. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.01.2024 року дану цивільну справу надіслано за підсудністю до Бориславського міського суду Львівської області. Ухвалою суду від 05.03.2024р. позовна заява залишена без руху з тих підстав, що позивачем до позову не надано актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо належності відповідачу ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна на день звернення до суду з даним позовом, а також підтвердження відсутності перебування майна під арештом, підтвердження відсутності перебування відповідача під санкціями РНБО. Крім того, до позову надано довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 08.03.2023 року, з яких неможливо встановити, хто саме робив оцінку вартості нерухомого майна. Також в наданому позивачем до позову договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2003 року зазначено цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, в той час як в довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна зазначено цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. В зв`язку з чим, позивач повинен був надати суду технічну документацію на спірні об`єкти нерухомого майна з метою підтвердження відповідності об`єктів наданим документам. 20.03.2024 року від позивача Сама Алавердова до суду надійшла заява про усунення недоліків, в якій останній зазначив, що відповідач набув право власності на житловий будинок і земельну ділянку до 2013 року, тобто до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому ці відомості відсутні в реєстрі. Суд виходив з того, що в ухвалі про залишення позову без руху було зазначено, що позивач повинен був надати суду технічну документацію на спірні об`єкти нерухомого майна з метою підтвердження відповідності об`єктів наданим документам, оскільки ним зазначена вимога щодо звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відсутність вказаних документів позбавляє суд можливості встановити, що входить до складу будинку на який позивач просить звернути стягнення, чи відповідає технічна документація об`єктів наданим документам, чи відсутнє самочинне будівництво. Враховуючи те, що у встановлений судом строк позивач не виконав в повному обсязі вимоги суду зазначені в ухвалі від 05.03.2024 року, позовна заява вважається неподаною і підлягає поверненню позивачеві.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені.

Сам ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, в якій просив:

-в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 по розписці від 02.11.2017 року на суму 980 000,00 дол. США звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :02:010:009 за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за Сам Алавердов право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

-визнати за Сам Алавердов право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:010:009 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що 15.01.2003 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, що укладений з ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями під АДРЕСА_1 . Умовами зазначеного договору купівлі-продажу передбачено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 1500 кв.м. будинок цегляний, позначений на плані літ. «А-1», в якому є одна кухня та сім житлових кімнат площею 228,6 кв.м. та до нього належать такі господарські будівлі: сауна-літня кухня літ. «Б» - цегляні, огорожа, літ. «N» - бетон, заміщення літ. «I» - бетон. 17.03.2003 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що укладений з ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. набув у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,1500 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:010:0099. 02.03.2007 року Відповідачу Східницькою селищною радою видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЛВ №071502, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 301. В подальшому, 02.11.2017 року Сам Алавердов надав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в сумі 980 000,00 дол. США, що підтверджується розпискою. Зміст укладеної 02.11.2017 року між позивачем і відповідачем Розписки наступний: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 виданий 28.07.2017 року відділом УФМС Россі по м. Москва по району Мітіно, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 отримав у борг від Сам Алавердов паспорт НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 кошти у сумі 980 000,00 дол. США. Кошти мною отримано в борг або, у разі неповернення боргу, як оплату за житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить мені на підставі Договору купівлі-продажу від 15.01.2003 року, та земельна ділянка, кадастровий номер :02:010:009, де розташований будинок АДРЕСА_1 , який належить мені на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2003 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №071502. Зобов?язуюсь повернути ОСОБА_4 отримані грошові кошти в сумі 980 000,00 доларів США в строк до 2 листопада 2021 року. У разі неповернення мною грошових коштів даю згоду на те, що звернення стягнення по даній розписці буде звернуто на належне мені майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить мені на підставі Договору купівлі-продажу від 15.01.2003 року та земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0099 на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , котрий належить мені на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2003 і Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №0715022 шляхом визнання права власності. В рахунок виконання зобов?язань передаю Сам Алавердов оригінали документів, які підтверджують мою волю і перехід до Сам Алавердов прав на будинок та земельну ділянку, а саме: Договір купівлі-продажу житлового будинку №99 від 15.01.2003 року; Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2003 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №071502». Відтак, позивач та відповідач домовились, про те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 980 000,00 доларів США, отримані кошти, у разі їх неповернення, є оплатою за житловий будинок і земельну ділянку. В рахунок отриманих грошових коштів, та в разі не повернення до 02.11.2021 року коштів позивач набуває права власності на житловий будинок і земельну ділянку. Відповідач надав згоду на перехід до позивача права власності на житловий будинок і земельну ділянку, передав позивачу оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок і земельну ділянку, що підтверджує волю відповідача на перехід прав на нерухоме майно. Відповідач у визначений строк - 02.11.2021 року взяті на себе зобов?язання не виконав, отримані кошти не повернув, юридичні дії щодо переоформлення прав на житловий будинок та земельну ділянку не вчиняє. В телефонному режимі позивачу відповідачем повідомлено, що останній є громадянином російської федерації, тому не може переоформити житловий будинок і земельну ділянку та виконати взяті на себе зобов?язання. Іншого майна у відповідача в Україні, аніж спірний будинок та земельна ділянка не має. Житловий будинок та земельна ділянка відповідача в повній мірі не компенсують передані кошти, адже їх вартість нижча за розмір отриманих коштів в позику. Відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на 27.09.2023 року за 1 долар США 36, 56 грн. Отже, сума боргу відповідача перед позивачем становить: 980 000,00X36,56 - 35 828 800,00 грн. Згідно Довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості - житлового будинку АДРЕСА_1 за №201-06391904 від 08.08.2023 року, яка сформована відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, ринкова вартість житлового будинку становить 34 789 539,49 грн. Згідно Довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості - земельної ділянки за кадастровим номером :02:010:0099 по АДРЕСА_1 за №201-06391827 від 08.08.2023 року, яка сформована відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, ринкова вартість земельної ділянки становить 356 750,50 грн. Отже, загальна вартість житлового будинку і земельної ділянки становить 35 146 290,00 грн., тобто суму співмірну з отриманою відповідачем від позивача. За таких обставин, звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку відповідача шляхом визнання права власності є співмірним з отриманими коштами та є ефективним способом задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

У частині першій статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За вимогами частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У статті 177 ЦПК України закріплений перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Відповідно до частин першої, другої зазначеної статті позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 05.03.2024 року позовна заява залишена без руху з тих підстав, що позивачем до позову не надано:

?актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо належності відповідачу ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна на день звернення до суду з даним позовом,

?а також підтвердження відсутності перебування майна під арештом, підтвердження відсутності перебування відповідача під санкціями РНБО.

?Крім того, до позову надано довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 08.03.2023 року, з яких неможливо встановити, хто саме робив оцінку вартості нерухомого майна.

?Також в наданому позивачем до позову договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2003 року зазначено цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, в той час як в довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна зазначено цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. В зв`язку з чим, позивач повинен був надати суду технічну документацію на спірні об`єкти нерухомого майна з метою підтвердження відповідності об`єктів наданим документам.

20.03.2024 року від позивача Сама Алавердова до суду надійшла заява про усунення недоліків, в якій останній зазначив, що відповідач набув право власності на житловий будинок і земельну ділянку до 2013 року, тобто до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому ці відомості відсутні в реєстрі. Позивачем також надано суду витяг з Державного реєстру санкцій, щодо не перебування відповідача під санкціями РНБО та оригінал розписки. Позивачем, також, зазначено, що надані суду довідки про оцінку майна сформовані з Єдиної бази даних звітів про оцінку та є офіційними документами. Також, позивачем зазначено, що будь-яка інша технічна документація у нього відсутня.

Повертаючи позовну заяву Саму Алавердову суд виходив з того, що в ухвалі про залишення позову без руху було зазначено, що позивач повинен був надати суду технічну документацію на спірні об`єкти нерухомого майна з метою підтвердження відповідності об`єктів наданим документам, оскільки ним зазначена вимога щодо звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає такі висновки суду помилковими, з огляду на те, що викладені в ухвалі судді від 05.03.2024 року недоліки позовної заяви не свідчать про невідповідність позову вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Відсутність у позовній заяві певних доказів статтями 175 і 177 ЦПК України не віднесені до таких підстав, що дають право застосовувати наслідки, передбачені в ст.185 ЦПК України і повертати позовну заяву позивачеві.

Подана Сам Алавердовим позовна заява по формі і змісту відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, зокрема містить обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви, ОСОБА_6 наголошував, що у нього відсутні інші, окрім наданих ним суду, докази, які підтверджують підстави і предмет позову.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 06 грудня 2023 року у справі №337/804/23 (провадження №61-12848св23) та від 25 січня 2021 року у справі №308/13063/19 (провадження №61-7912св20) звертав увагу, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції», заява № 12964/87).

Стосовно питання доступу до суду ЄСПЛ в ухвалі щодо прийнятності заяви №6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» (від 18 жовтня 2005 року) зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах із цивільних питань (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може обмежуватись таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

У рішенні від 04 грудня 1995 року в справі «Беллет проти Франції», заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

Сам Алаверов, реалізуючи своє право на захист звернувся до суду із вказаним позовом, який за своєю формою та змістом викладений із дотриманням вимог положень ст.ст.175, 177 ЦПК України. Відмінність бачення суду щодо повноти викладення позивачем обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, а також щодо зазначення доказів, які ці обставини підтверджують, не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення, оскільки фактично не є невиконанням позивачем вимог ч.3 ст.175, 177 ЦПК України.

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви, тому ця ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню, з направленням матеріалів вказаної позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, що повинно бути вирішене з повним та суворим дотриманням вимог процесуального закону, зокрема і наведених вище норм процесуального закону в передбачені законом стислі строки зважаючи на тривалий час перебування справи у провадженні судів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п. 6, 379 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Сама Алавердова задовольнити.

Ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 березня 2024 року скасувати.

Справу направити до Бориславського міського суду Львівської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.

Судді : Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра