Провадження № 22-ц/812/1562/24
Провадження № 22-ц/812/1592/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2024 року м. Миколаїв

справа № 490/9513/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Ковальським Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника відповідача ОСОБА_1 -

адвоката Сидоренко Тетяни Володимирівни та

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 серпня 2024 року суддею Чулупом О.С., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

Акціонерного товариства «Дельта Банк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Акціонерного товариства «Дельта Банк» з зазначеним вище позовом.

Позивач зазначала, що з листопада 2012 року є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які відбулись на виконання рішення суду від 08 липня 2011 року про звернення стягнення на майно за кредитним договором, укладеним між ПАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_5 .

Право власності на домоволодіння було зареєстроване в державному реєстрі прав власності 10 грудня 2012 року.

17 листопада 2021 року їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 є новим власником житлового будинку, оскільки придбав його у АТ «Дельта Банк», який є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк» та який набув право власності на підставі заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у справі № 490/8912/15ц про звернення стягнення на предмет іпотеки за тим же кредитним договором - укладеним між ПАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що зазначеним вище заочним рішенням та подальшим його виконанням порушено її права власника на житловий будинок, ОСОБА_2 просила витребувати його у відповідача ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сидоренко Т.В. у відзиві на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, та на час укладення 15 липня 2020 року договору купівлі-продажу, йому не було відомо про права будь-яких інших осіб на спірне нерухоме майно. А продавець АТ «Дельта Банк» був власником майна на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року.

Представник відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у своєму відзиві просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що АТ «Дельта Банк» на законних підставах набув право власності на предмет іпотеки та зареєстрував за собою таке право. У подальшому з дотриманням вимог чинного законодавства, здійснив продаж цього майна в рамках процедури його реалізації. Крім цього зазначав, що фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивачем не доведено обставин щодо порушення його власних майнових прав та інтересів саме Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року позов задоволено, з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витребувано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що своє право власності

на спірний будинок позивачка ОСОБА_2 зареєструвала належним чином 10 грудня 2012 року та це підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на майно. Отже, укладаючи договір купівлі-продажу 15 липня 2020 року набувач майна відповідач ОСОБА_1 міг знати (мав можливість дізнатись із Державного реєстру речових прав) про існування такого права. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, а спірний житловий будинок вибув з володіння позивачки ОСОБА_2 поза її волею.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Сидоренко Т.В. та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 мотивована тим, що за правилами статті 388 ЦК України, майно продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 15 липня 2020 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

На час укладення договору купівлі-продажу від 15 липня 2020 року спірне нерухоме майно належало продавцю на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили. Право власності продавця було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 березня 2017 року, номер запису про право власності 19803237.

Відомості про права інших осіб в Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно були відсутні.

Крім цього апелянт посилалася на обов`язок суду дотримуватися правил виправданості та пропорційності втручання держави у право на мирне володіння майном, з посиланням на статтю 1 Першого протоколу, яка регулює таке право; а також на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року. Цими рішеннями напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів мотивована тими ж доводами, якими відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог.

Також апелянт наголошував на тому, що у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння стороною має бути останній набувач такого майна особа, у фактичному користуванні якої перебуває спірне майно станом на момент звернення до суду. Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у цій справі може бути тільки третьою особою, а не відповідачем, тому суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог до Фонду гарантування вкладів.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем житлового будинку, оскільки міг і повинен був знати про наявність перешкод у вчиненні правочину, так як є досвідченим учасником ринку, який за 2018 2020 роки придбав більше 20 об`єктів нерухомості, а інформація про належність спірного майна ОСОБА_2 була наявні у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім цього, посилалася на скасування заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яким звернуто стягнення на спірний житловий будинок, отже банк реалізував майно, яке набув без достатньої правової підстави.

АТ «Дельта Банк» та треті особи правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2011 року по справі № 2-122/2011 року в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Кредитпромбанк» за кредитним договором № 14/028/08-ZKLN від 01.10.2008 року у розмірі 325 706,34 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 .

26 листопада 2012 року відбулись торги з реалізації нерухомого майна, згідно якого вказаний вище житловий будинок придбала ОСОБА_2

30 листопада 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на будинок, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г.

10 грудня 2012 року відомості про право власності ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року по справі № 490/8912/15-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 14/028/08-ZKLN від 01.10.2008 року у розмірі 404 275,25 грн, повторно звернуто стягнення на той же предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 квітня 2017 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-03-04-000032-b від 26 березня 2020 року будинок продано ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладено 15 липня 2020 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 грудня 2021 року право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_1 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року по справі № 490/8912/15-ц заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Вказане рішення вмотивоване тим, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це позасудовий спосіб врегулювання спору. Крім того, суд зазначив, що спірне іпотечне майно було реалізовано при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-122/2011 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на первісного іпотекодержателя ПАТ «Кредитпромбанк» предмета іпотеки за рахунок якого були задоволені його вимоги по вищевказаному кредитному договору.

Позиція апеляційного суду

02 березня 2015 року на підставі Постанови Правління Національного банку України № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 51 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку з 03 березня 2015 року та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації. Рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року № 71 від 03 серпня 2015 року № 147 строки здійснення тимчасової адміністрації продовжувались до 02 вересня 2015 року та 02 жовтня 2015 року відповідно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб було прийнято Рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора Банку», згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» строком з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Дельта Банк».

На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20 лютого 2017 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року, а також повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк».

У подальшому, на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» строком на один рік з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені вказаним Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52і, 53 Закону, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному цим Законом.

Згідно з Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1724 від 24 вересня 2020 року та від 25 лютого 2021 року № 194 продовжено строк управління активами АТ «Дельта Банк» та повноважень ліквідатора на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продаж майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.

У відповідності з Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 433 від 30 червня 2022 року «Про окремі питання завершення процедури ліквідації АТ «ДельтаБанк» відтерміновано граничні дати виконання заходів виконання ліквідаційної процедури у 2023 році.

Наразі, на підставі Рішення Виконавчої дирекції № 746 від 22 червня 2023 року відкликано - повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», делеговані рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 24 вересня 2020 року № 1724, а визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» з 03 липня 2023 року здійснюються безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

З наведеного слідує, що з 05 жовтня 2015 року АТ «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації (виведення неплатоспроможного банку з ринку), яка здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, як державною установою, суб`єкта публічного права, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку) у відповідності з положеннями спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно статті 2 вказаного Закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У відповідності з положеннями статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку становить основну функцію Фонду, який на підставі статті 6 вказаного Закону у межах своїх функцій та повноважень здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами, та які підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

З моменту введення у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку, який зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та є самостійним суб`єктом господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17, від 20 березня 2019 року у справі № 161/4985/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17.

На підставі частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів Фізичних осіб» ліквідаційна процедура неплатоспроможного банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Системний аналіз положень спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про банки і банківську діяльність», положень Цивільного та Господарського кодексів України дає підстави для висновку про те, що банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є самостійною юридичною особою публічного права, що виконує спеціальні функції, має свій окремий ідентифікаційний код юридичної особи та не може бути ототожненим з Банком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/20963/17-ц (провадження № 61-2505св21).

Отже, у справі, яка переглядається, встановлено, що з 05 жовтня 2015 року до теперішнього часу АТ «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації (виведення неплатоспроможного банку з ринку), яка здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Проте, до завершення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, АТ «Дельта Банк» зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання.

За таких обставин пред`явлення позову до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до завершення процедури ліквідації банку є безпідставним.

Суд першої інстанції зазначені вище норми права та висновки судів вищої ланки не врахував та припустився помилки, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 не тільки до АТ «Дельта Банк», а і до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні шляхом відмови у задоволенні позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Аналіз судової практики свідчить, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанову Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц).

Крім того, власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц).

Водночас, з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 902/1706/13 (902/958/20)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна.

Тому, з урахуванням наявного правового регулювання, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 , придбавши з прилюдних торгів 13 грудня 2012 року спірний житловий будинок, належним чином зареєструвала своє право власності на нього, отримавши 30 листопада 2012 року свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на нього. 10 грудня 2012 року відомості про право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доказів того, що ОСОБА_2 мала наміри та вчиняла будь-які дії щодо відчуження спірного нерухомого майна матеріали справи не містять.

При цьому, апеляційний суд враховує, що заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року, яким стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ "Дельта Банк" повторно було звернуто на той же предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 , було скасовано постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Проте раніше, а саме 04 квітня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» зареєструвало за собою право власності на вказаний житловий будинок, а 26 березня 2020 року на торгах продало його ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладено 15 липня 2020 року, а 13 грудня 2021 року відомості про право власності ОСОБА_1 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Однак, з наявних у справі доказів вбачається, що оскільки право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10 грудня 2012 року, то реєструючи 04 квітня 2017 року своє право на нього ПАТ «Дельта Банк» не могло не звернути увагу на цю інформацію. Не міг залишитись необізнаним щодо цієї інформації і ОСОБА_1 , який у липні 2020 року придбавав спірне майно, а 13 грудня 2021 року реєстрував своє право власності на нього.

Також колегія суддів враховує, що у договорі купівлі-продажу від 15 липня 2020 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , зазначено, що: - покупець свідчить, що відчужуване нерухоме майно ним оглянуте особисто до моменту укладення цього договору, недоліки або дефекти, які перешкоджали б його використанню за цільовим призначенням, на момент огляду виявлено не було. Претензій до продавця щодо якісних характеристик та недоліків відчужуваного нерухомого майна покупець не має (пункт 1.4); - відсутність податкових застав щодо нерухомого майна підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 15 липня 2020 року. Згідно з інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні обтяження та заборони відчуження нерухомого майна (пункт 1.5).

Тобто, підписуючи 15 липня 2020 року договір купівлі-продажу спірного майна, покупець ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився з наявною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацією.

Крім цього, в акті приймання-передачі нерухомого майна від 15 липня 2020 року зазначено, що нерухоме майно оглянуте покупцем до підписання акту, претензій щодо його стану, якісних та технічних характеристик нерухомого майна у покупця немає (пункт 2).

За таких обстави є підстави вважати доведеним, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_2 поза її волею, та шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування спірного житлового будинку від останнього набувача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 як власника цього майна.

В контексті оцінки пропорційності втручання у право власності набувача спірного майна суд апеляційної інстанціі враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03 та № 37943/06; "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, заява № 39766/05; "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, заява № 61333/00; "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04) напрацьовано три критерії (принципи), які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Тому, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Тому, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 має у власності декілька об`єктів нерухомості, під час укладення договору зазначив, що спірне нерухоме майно оглянуте ним особисто до моменту укладення договору, недоліки або дефекти, які перешкоджали б його використанню за цільовим призначенням, на момент огляду виявлено не було, в той час як там проживала позивачка ОСОБА_2 , а також враховуючи те, що позивачка ОСОБА_2 була власницею цього нерухомого майна з 2012 року, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про пропорційність такого втручання та можливість витребування будинку на її користь.

Отже, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, змінивши рішення суду в частині задоволення позовних вимог до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої його представником адвокатом Сидоренко Т.В., залишивши без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 та

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сидоренко Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року змінити, відмовивши у задоволенні позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 25 листопада 2024 року