КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/5608/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.В., Таргоній Д.О.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року у складі судді Саломон О.Б.,

у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за користування чужою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом у якому з урахуванням внесених у подальшому уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 по 6 880 грн за кожний місяць одноособового користування майном з 14 липня 2021 року по 14 жовтня 2023 року, тобто за 27 повних місяців у загальній сумі 185 760 грн.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 23 червня 2021 року укладеного між ним, позивачем, та ОСОБА_3 , набув у власність 86/100 частини кв. АДРЕСА_1 .

Інша 14/100 частина вищезазначеної квартири належить відповідачу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року установлено порядок користування спірною квартирою між колишньою власницею 86% частки квартири покійною ОСОБА_4 та відповідачем, згідно з яким останньому виділено в окреме користування кімнату жилою площею 12.8 кв.м. з лоджією-балконом, а ОСОБА_4 - кімнату жилою площею 16.2 кв.м. Коридор, ванну, туалет та кухню з лоджією-балконом залишено в спільному користуванні співвласників.

Про відповідний порядок користування також зазначено у договорі дарування від 23 червня 2021 року. В порядку досудового врегулювання спору 15 липня 2021 року на адресу відповідача, позивач направив претензію, в якій просив не чинити перешкоди в користуванні його власністю, надати дублікати ключів, однак відповідач відмовив у його вимогах.

26 листопада 2021 року позивач направив нову вимогу відповідачу, в якій вимагав сплачувати по 6 880 грн на місяць за одноособове користування його власністю, але вимога була проігнорована відповідачем.

25 жовтня 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою про вселення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та вселено у квартиру, а відповідача зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні квартирою позивачу.

Остільки ОСОБА_2 користується квартирою одноособово, просить стягнути з відповідача компенсацію за весь час одноособового користування всією квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовує тим, що заявлені в позові вимоги відповідають критеріям ч. 3 ст. 358 ЦПК України, оскільки порядок користування вже є встановленим і він отримав у володіння і користування меншу частину у спірній квартирі ніж має у праві власності.

Крім того скаржник посилався на практику Верховного Суду у справі № 654/761/15, викладені у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року.

Непогоджується позивач й з висновками районного суду про те, що вимоги про стягнення грошової компенсації з відповідача виникли після набуття права власності позивачем і він не міг нести ймовірний негативних наслідків у зв`язку з користуванням частиною спірної квартири, а прийняв її у дар, оскільки такий висновок зроблений за межами виникнення правовідносин з відповідачем за межами позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить законне та обґрунтоване рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу доводи, якої є безпідставними залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 є власником 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 у відповідності договору дарування, укладеного 23 червня 2021 року між ОСОБА_3 та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., який зареєстровано в реєстрі № 5187.

Установлено, що інша 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 та зареєстровано на підставі рішення Деснянського районного суду від 09 квітня 2008 року.

З долучених до справи доказів видно, що зазначена квартира складається з двох кімнат житловою площею 29,0 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 16, 2 кв.м, 2-а кімната - 12, 8 кв.м, загальна площа квартири становить 55,7 кв.м.

Відповідно до даних довідки про реєстрацію місця проживання особи відповідач з 05 березня 1992 року по теперішній час зареєстрований у зазначеній квартирі, і це є його єдине житло, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Установлено, що 30 березня 2023 року постановою Київського апеляційного суду за наслідками вирішення спору у справі №754/16217/21 позивача вселено у спірну квартиру та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч.ч.1,3 ст. 319 ЦК України)

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього.

Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 , якій належало 86% частки квартири та ОСОБА_2 , власником 14/100 частин квартири, встановлено порядок користування спірною квартирою, згідно з яким виділено в окреме користування: ОСОБА_2 , кімнату жилою площею 12.8 кв.м. з лоджією-балконом; а ОСОБА_4 - кімнату жилою площею 16.2 кв.м. Коридор, ванну, туалет та кухню з лоджією-балконом залишено в спільному користуванні співвласників.

Окрім цього, у рішенні суду викладено висновки про те, що у разі визначення порядку користування спірною квартирою про який просить позивач жила площа позивача, на яку він має право відповідно правовстановлюючого документа на частину цієї квартири збільшиться на 8,74 кв.м., а жила площа відповідачки ( ОСОБА_5 ), зменшиться на 8,74 кв.м. Вказане відповідно зменшення та збільшення жилої площі не є перешкодою для визначення порядку користування спірною квартирою у даному конкретному випадку. Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на квартиру. Частки сторін у праві власності на квартиру залишаються незмінними (а.с.11,12 т.1).

Отже, рішенням суду змінено порядок користування нерухомими майном, проте не змінено розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушено їх прав, як власників, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до справи, ОСОБА_3 , являючись власницею 86/100 частин спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 20 червня 2020 року успадкувавши її після смерті ОСОБА_4 , 23 червня 2021 року подарувала належну їй власність позивачу по справі - ОСОБА_1 , який дар прийняв.

За змістом пункту 2 договору дарування установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року визначено порядок конкретного користування квартирою та виділено у користування кімнату, пл.16,2 кв.м., а місця загального користування квартири залишено у спільному користуванні співвласників (а.с. 7 т.1).

Окрім цього, зазначена обставина, пов`язана з установленням порядку користування квартирою й таке право переходить до нового власника, була зазначена і в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 20 червня 2020 року виданого попередньому власнику - ОСОБА_3 .

Отже, спірні правовідносини не стосуються ані поділу, ані виділу частки у квартирі, ані встановлення порядку користування спірною квартирою.

Матеріалами справи безспірно доведено, що на час прийняття в дар 86/100 частин квартири ОСОБА_1 було відомо про встановлений порядок користування зазначеною квартирою (обтяження) й позивач прийняв у дар частину квартири з правом користування кімнатою, пл.16,2 кв.м., яка є меншою розміру належної йому частки у праві спільної часткової власності.

Доводи апеляційної скарги про втрату позивачем права володіння часткою власності, пл.8,74 кв.м. через встановлення порядку користування квартирою - безпідставні, остільки встановлення порядку користування квартирою не змінює розміру часток співвласників на спільне майно та не порушує його права як власника.

Правовідносини у справі № 654/761/15, викладені у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, не є подібними з даною справою, остільки у тій справі предметом розгляду були вимоги про виділення в натурі частини домоволодіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, в той час як у цій справі було встановлено порядок користування власністю, без вирішення питання про виділ їх часток у натурі.

Способи реалізації правомочності співвласника розпорядження спільним майном, визначені положеннями ст. ст. 364, 367 ЦК України, якими передбачено виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, а також ст.365 ЦК України - припинення права на частку у спільному майні.

За змістом положень ч. 3 ст. 358 ЦК України право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався з будь-якими вимогами на захист своїх прав як власника ( як то виділ його частки, про її поділ чи перерозподіл та ін), в той час як порядок користування квартирою установлено рішенням суду від 24 жовтня 2011 року, який було доведено до відома позивача (як обдарованого) в договорі дарування.

Отже, позивач набув право власності на частку нерухомого майна з уже встановленим порядком його користування, тобто прийнявши у дар 86/100 частин квартири, погодився з умовами, доведеними йому до відома у п.2 договору дарування щодо наявності обмежень у її користуванні, а ця обставина виключає правові підстави до стягнення компенсації за користування відповідачем в спільній квартирі зайвими квадратними метрами.

Положення про право користування чужим майном (сервітут) на спірні відносини свою дію не поширює.

Твердження ОСОБА_1 про стягнення компенсації за одноособове користування відповідачем зазначеною спірною квартирою за період з 14 липня 2021 року по 14 жовтня 2023 року ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку в рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Матеріалами справи доведено, що в заявлений період відповідач не визнавав та оспорював право власності позивача у судовому порядку й за наслідками вирішення спору в справі №754/16217/21 з ОСОБА_2 , як особи, що чинила перешкоди у користування спірним майном, на користь позивача стягнуто моральну (немайнову) шкоду, в розмірі 5 000 грн.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: