Дата документу 15.07.2024
Справа № 501/3657/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

предмет та підстави позову: про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця,

учасники справи:

представник позивача адвокат Зауліна О.Г.,

представник відповідача адвокат Грищук К.П.

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 11.09.2023 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, згідно якого просить суд:

- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі під №1564 недійсним в частині покупця;

- визнати ОСОБА_1 покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі під №1564, укладеним 02.06.2021 між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем), з іншої сторони;

- роз`яснити, що рішення суду є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позов обґрунтовано тим, що у 2021 році позивач із своєю матір`ю ОСОБА_4 вирішила придбати квартиру АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_5 .

У зв`язку з тим, що позивач навчається у інституті в м.Києві, вона не змогла вирушити до м.Чорноморська із метою укладання відповідного договору купівлі-продажу, тому із продавцем квартири було досягнуто домовленості стосовно того, що він надає довіреність на розпорядження квартирою на мати позивача ОСОБА_4 , в обмін на повний розрахунок на квартиру у момент вчинення довіреності, а мати у подальшому переоформить квартиру на позивача.

09.03.2021 ОСОБА_4 передано ОСОБА_6 кошти у сумі 194384,63 грн. в якості повного розрахунку за квартиру.

Позивач зазначає в позові, що у зв`язку з тим, що спливав час, а вона не могла прибути до м.Чорноморська, вона звернулась о своєї родички ОСОБА_2 із проханням укласти відповідний договір від свого імені у якості покупця.

Із ОСОБА_2 позивач домовилась про суто формальне укладання договору купівлі-продажу між нею та ОСОБА_3 , від імені якого діяла мати позивача. Кошти за продаж квартири у розмірі 194 384,63 грн. продавець отримав від покупця готівкою раніше, до укладання договору у момент видачі довіреності на ім`я ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що у її розпорядженні перебувають оригінали правовстановлюючих та технічних документів на відповідну квартиру, вона безперешкодно володіє та користується квартирою, здає її в оренду, однак ОСОБА_2 домовленість про подальше укладання договору купівлі-продажу дарування спірної квартири на ім`я позивача не виконала та ухиляється від виконання відповідної домовленості, що позбавляє позивача права розпоряджатись відповідною квартирою.

На підставі викладеного, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Представник ОСОБА_2 06.12.2023 надала до суду відзив на позов (а.с.65-71), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він безпідставний, спірна квартира придбана за кошти подружжя ОСОБА_7 , тощо.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на пояснення, викладеній у відзиві на позов.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 матеріали справи розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.29).

Ухвалою суду від 15.09.2023 відкрито провадження у справі (а.с.36-37).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 14.11.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.56).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до копії довіреності від 25.03.2021, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 зняти його з реєстраційного обліку та поставити його на реєстраційний облік, розпоряджатись, продати (обміняти), здати в оренду і т.і. квартиру АДРЕСА_1 , власником якої він був (а.с.6).

За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладено 02.06.2021 між ОСОБА_3 , від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі під №1564, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.16-17).

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.18).

Позивач по справі ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.19).

На підставі договору оренди від 16.06.2022, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в оренді, що підтверджується копією договору (а.с.20).

Судом досліджено копії рахунків за спожиту електроенергію за грудень 2021, січень 2022, послуги розподілу природного газу за березень, червень, липень 2022, спалачені від імені ОСОБА_3 (а.с.21-22).

В судовому засіданні свдіок ОСОБА_9 пояснив, що йому про вчинення правочину нічого не відомо, він є колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_2 , яка була ініціатором придбання спірної квартири. Позивач є студенткою, навчається, вважає, що у неї не було стільки грошей для придбання квартири. Після розлучення з ОСОБА_2 стались сварки черех спірну квартиру, він був присутній у нотаріуса на укладанні договору, тощо.

ІV. Оцінка Суду.

Згідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Частинами 1,3 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.217, ч.2 ст.218 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.627, ч.2 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.638, 655 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц (провадження №61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16, провадження №14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Ураховуючи вищевикладене, твердження позивача про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири у частині покупця є удаваним, оскільки, як зазначав позивач, спірна квартира придбана ОСОБА_2 , за кошти та для потреб позивача, без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року у справі №346/2238/15-ц, постанові Верховного суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022р. у справі №372/2158/19, та у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06.2022 у справі №576/564/21.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку згідно договору купівлі-продажу від 02.06.2021 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тобто на даний час вона являється її законним власником і у суду немає підстав для позбавлення її права гарантованого Конституцією України та законами України., а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко