КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь Інвест Плюс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Людмила Володимирівна, приватний нотаріус КМНО Верповська Олена Володимирівна, про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь Інвест Плюс» - Дикого Юрія Олеговича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року,

встановив:

у листопаді 2021 року позивачі звернулись до суду із позовом, в якому просили визнати недійсними: договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2317 від 29 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В.; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2339 від 30 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В.; договір купівлі-продажу квартири № 2259 від 06 травня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В.; застосувати наслідки недійсних правочинів, скасувавши реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року позов було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , № 2259 від 06 травня 2021 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В., застосовано наслідки недійсного правочину та скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу № 2259 від 06 травня 2021 року за ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В іншій частині позовні вимоги було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 06 травня 2021 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та застосування наслідків недійсності правочину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі та змінити рішення в частині щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал» - Дикий Ю.О. просить рішення суду в частині задоволених вимог про скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за Товариством та стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал» 06.07.2023 змінило назву на ТОВ «Оболонь Інвест Плюс».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційні скарги було залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києві від 03 квітня 2023 року - без змін.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказували, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації 22.10.2001 №1724 вони та ОСОБА_9 були власниками в рівних частках кватири АДРЕСА_1 .

28.03.2012 між ОСОБА_9 та ПАТ «КБ «Даніель» було укладено кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т. На забезпечення виконання цього договору того ж дня було укладено між банком та ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Договір іпотеки, предметом якого була вказана квартира.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року розірвано кредитний договір та стягнуто з ОСОБА_9 ,, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «КБ «Даніель» заборгованість за кредитним договором в розмірі 368 497 грн 48 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн 00 коп.

З онлайн ресурсу «Опендатабот» вони дізнались, що 29.12.2015 між ПАТ «КБ «Даніель» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2339. 30.12.2015 між ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2339.

Постановою державного виконавця від 22 грудня 2018 року виконавчі провадження завершені та виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

29 грудня 2015 року ПАТ «КБ «Даніель» відступило право вимоги за іпотечним договором від 28 березня 2012 року на користь ТОВ «ФК «Морган Кепітал».

30 грудня 2015 року ТОВ «ФК «Морган Кепітал» відступило право вимоги іпотечним договором від 28 березня 2012 року на користь ОСОБА_3

26.01.2016 приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

06.05.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В.

Позивачі вважали, що договори укладені шляхом позасудового врегулювання з порушеннями вимог частини другої статті 24 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV«Про іпотеку», оскільки іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

В зв`язку з цим просили суд визнати недійсними:

- договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 грудня 2015 року № 2317, посвідчений приватним нотаріусом

Джуринською Л. В.;

- договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30 грудня 2015 року № 2339, посвідчений приватним нотаріусом

Джуринською Л. В.;

- договір купівлі-продажу квартири від 06 травня 2021 року № 2259, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О. В.;

- застосувати наслідки недійсності правочинів, скасувавши реєстрацію права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року позов було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , № 2259 від 06 травня 2021 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В., застосовано наслідки недійсного правочину та скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу № 2259 від 06 травня 2021 року за ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В іншій частині позовні вимоги було залишено без задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладені 29.12.2015 між ПАТ «КБ «Даніель» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал», а також 30.12.2015 між ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та ОСОБА_3 договори про відступлення права вимоги є договорами факторингу, оскільки за договором про відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Морган Кепітал» передало грошові кошти ПАТ «КБ «Даніель» як клієнту, за що отримало право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а банк як клієнт, отримавши грошові кошти, передав право вимоги до боржника і сплатив за отримані кошти. При цьому суд зазначив, що станом на 29-30 грудня 2015 року - момент укладення спірних договорів про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Морган Кепітал» мало право на укладення оспорюваних правочинів без отримання відповідної ліцензії, та зробив висновок про відмову в задоволенні частини позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладених між ПАТ «КБ «Даніель» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» 29 грудня 2015 року та договором від 30 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та

ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2013 року було розірвано кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т, укладений 28.03.2012 між ПАТ КБ «Даніель» та ОСОБА_9 та стягнуто на користь банку заборгованість за Кредитним договором в сумі 368 497, 48 гривень та те, що постановою державного виконавця від 22.12.2018 виконавчі провадження завершені, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору-купівлі продажу спірної квартири АДРЕСА_3 від 06.05.2021, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В. та застосування наслідків недійсності правочинів, шляхом скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, на основі договору купівлі-продажу №2259 від 06.05.2021 за ТОВ «ФК «Морган Кепітал», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також судом було зазначено в рішенні, що законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі застереження в іпотечному договорі, договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодацем та іпотекодержателем не укладався. Право власності на спірну квартиру було набуто в порядку звернення стягнення на нерухоме майно після набрання законної сили рішенням суду у іншій цивільній справі про відмову у задоволенні вимог банку щодо задоволення основного зобов`язання та в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Представником відповідача не надано суду доказів, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмета іпотеки, не надано заяви позивачки про згоду на реєстрацію права власності за банком, а відтак приватним нотаріусом не були дотримані положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, в період дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не було надано заяви, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, незважаючи на те, що відповідачами оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в повному обсязі.

Суд першої інстанції посилався в рішенні на положення ст. 15, 16, 203, 215, 256, 257, 512, 513, 514, 638, 655, 656, 1077, 1078, 1079, 1084 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2015 року №1127.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон №1304-VII від 03.06.2014, втратив чинність на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18.10.2018) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті. Тоді як ОСОБА_9 банком кредит було надано в національній валюті - у сумі 320 000 гривень.

В ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), дано визначення, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ст. 24 Закону № 898-IV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно частин 1 та 3 ст. 33 Закону 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч.1 ст. 35 Закону №898-IV ).

Відповідно до частин1-3 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Як видно з матеріалів справи, 28 березня 2012 року між ОСОБА_9 та ПАТ «КБ «Даніель» укладено кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т на суму 320 000 гривень на строк до 27 березня 2019 року включно.

Того ж дня на забезпечення виконання вказаного договору укладено договір іпотеки за реєстровим № 769, предметом якого є приміщення загальною площею 55,4 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року розірвано кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т, стягнуто на користь ПАТ «КБ «Даніель» заборгованість за кредитним договором в сумі 368 497, 48 гривень, а також витрати по сплаті судового збору.

У серпня 2015 року ПАТ «КБ «Даніель» звернулося до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №754/1602/15).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року провадження по справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників, оскільки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

22 серпня 2016 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва позовну заяву ПАТ «КБ «Даніель» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року видано виконавчий лист та відкрито виконавчі провадження.

Постановою державного виконавця від 22 грудня 2018 року виконавчі провадження завершені та виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

29 грудня 2015 року ПАТ «КБ «Даніель» відступило право вимоги за іпотечним договором від 28 березня 2012 року на користь ТОВ «ФК «Морган Кепітал».

30 грудня 2015 року ТОВ «ФК «Морган Кепітал» відступило право вимоги іпотечним договором від 28 березня 2012 року на користь ОСОБА_3

26 січня 2021 року за ОСОБА_3 приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. було зареєстровано право власності на вказану квартиру.

06 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. на запит суду першої інстанції було надано копії щодо посвідчення 06.05.2021 договору купівлі-продажу спірної квартири за АДРЕСА_3 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного 06.05.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за реєстровим №769, квартира, яка відчужується за цим Договором, належить продавцю на підставі Іпотечного договору, посвідченого Пономарьовою В.Ю., приватним нотаріусом КМНО 28.03.2012 за реєстровим №769, Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В.29.12.2015 за реєстровим №2317, Договору про відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. 20.12.2015 за реєстровим №2339. Державна реєстрація права власності за продавцем на квартиру, проведена в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно 26.01.2021 приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., номер запису про право власності:13021248, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Позивачі при зверненні до суду з позовом зазначали в якості підстави позову те, що іпотекодержатель мав повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням, а також не направив вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлює застосування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 викладено правову позицію у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia», який полягає в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору («da mihi factum», «dabo tibi jus»).

Тобто з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну

У пункті 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Разом з тим, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14 (провадження № 61-16521св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 (провадження № 61-14417св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16 (провадження № 61-35160св18).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать статті 6 Конвенції щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Доводи позивачів про те, що вони дізнались про укладення договорів відступлення права вимоги лише влітку 2021 року, суд першої інстанції не досліджував, а вказав лише як обставину, встановлену зі слів позивачів, надаючи оцінку заявам відповідачки ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_3 від 08.02.2023 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідачки одночасно посилаються на відсутність підстав для задоволення позову та пропуск строку позовної давності, що є взаємовиключним. Зазначені доводи відповідачок не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За положеннями ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пропуск строку позовної давності може бути підставою для відмови у задоволенні позову якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтями 41, 47 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2023 року (справа № 305/1855/19) зазначено правовий висновок, згідно якого метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

В ст. 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматись від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконання ст. 516 ЦК України).

Матеріали справи не містять даних про погашення позивачами заборгованості за кредитним договором, в виконавчі листи, видані на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києві від 20 червня 2013 року було повернуто стягувачеві постановою державного виконавця від 22.12.2018 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Заперечення боржника проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні врегульовано в ст. 518 ЦПК України. За частиною 2 цієї статті якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитор заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Позивачами при зверненні до суду з даним позовом не зазначалось про те, що ними висунуто заперечення проти вимог нового кредитора. Разом з тим, зазначене не може бути підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Також позивачі в позовній заяві не вказували про оскарження рішення приватного нотаріуса КМНО Верповської О.В. про реєстрацію за ОСОБА_3 як іпотекодержателем права власності на спірну квартиру. Зазначення позивачкою ОСОБА_2 вказаного доводу у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не може бути підставою для відмови у задоволенні апеляційних скарг, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги і підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання позивачів на ту обставину, що вартість предмета іпотеки становить 569 гривень, а договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було вчинено за 969 500 гривень, не може бути підставою для визнання вказаного правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже питання відшкодування різниці між 90 відсотків вартістю предмета іпотеки та розміром забезпечених іпотекою вимог може бути підставою для звернення позивачів до суду з окремим позовом.

Згідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідні частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В ч. 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Визначаючи суму відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Згідно положень ч. 1 та 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідач - ТОВ «Оболонь Інвест Плюс» не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, в зв`язку з чим його було позбавлено можливості подати відзив на позовну заяву та викласти свої заперечення щодо заявлених вимог. В апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року представником відповідача було зазначено, що Товариство просить сягнути витрати на надання правової допомоги в розмірі 12 000 гривень На підтвердження розміру витрат представником відповідача було надано Договір про надання правової (правничої) допомоги , укладений між адвокатом Диким Ю.О. та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» від 11.03.2020, Додаток до договору, в яком убуло погоджено вартість послуг правової (правничої) допомоги, Ордер на надання правничої (правової) допомоги, виданий адвокату Дикому Ю.О. 22.07.2020, Акт приймання-здачі наданої правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 11.03.2020 від 30.06.2023.

Таким чином, до складу судових витрат, які були понесені відповідачами входять суми судового збору, які були сплачені при подачі апеляційних та касаційних скарг та витрати на правничу допомогу, про які заявило ТОВ «Оболонь Інвест Плюс» в розмірі 12 000 гривень.

Колегія суддів розподіляє судові витрати з позивачів на користь відповідачів в річних частках.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь інвест плюс» - Дикого Юрія Олеговича, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь Інвест Плюс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна, приватний нотаріус Верповська Олена Володимирівна, про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на користь: ОСОБА_3 в розмірі 3 178 гривень, ОСОБА_4 в розмірі 3 178 гривень, Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь Інвест Плюс» - 7 538, 42 гривень.

Стянути з ОСОБА_1 судові витрати на користь: ОСОБА_3 в розмірі 3 178 гривень, ОСОБА_4 в розмірі 3 178 гривень, Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь Інвест Плюс» - 7 538, 42 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді