Справа № 211/5526/24
Провадження № 2/211/2508/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторінцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону № 2 Патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції Іщука Валерія Миколайовича, держави України в особі Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить суд стягнути з державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.. посилаючись на незаконність дій посадової особи ГУ ПП щодо складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 25 квітня 2024 року відносно нього інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 2 Патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції Іщуком В.М. було складено протокол ВАВ № 201432 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, відповідно до якого він 24.04.2024 близько 23-50 години перебуваючи по АДРЕСА_1 в громадському місці висловлювався нецензурною лайкою в присутності інших громадян, чим ображав людську гідність та вчинив дрібне хуліганство. Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.07.2024 провадження у справі відносно нього закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 22.07.2024. Вважає, що внаслідок незаконних дій посадової особи ГУ ПП щодо складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, йому було завдано моральної шкоди, бо він був вибитий із нормальної життєвої колії, для доведення невинуватості змушений був займатися пошуками адвокатів та звертатись до них за правничою допомогою, що призвело до погіршення стану його здоров`я, погіршення відносин з оточуючими, а також інші негативні наслідки морального характеру, викликані необхідністю захищати свої права у судах. Тому просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 13.09.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

27.09.2024 через систему «Електронний суд» представник Державної казначейської служби України до суду скерував відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначив, що вимогою позову є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., а також стягнення солідарно з відповідачів ДПП та ОСОБА_2 10 000 грн. витрат, понесених на правову допомогу.

Разом з тим, позивач у змісті заяви зазначає про відшкодування шкоди з Державного бюджету України «шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку».

Казначейству не зрозуміла така розбіжність у зазначенні способів стягнення суми,

правова аргументація наведеної розбіжності в позові також відсутня. Зазначений у змісті позову спосіб стягнення і захисту порушених прав є таким, що не відповідає сталій судовій практиці, викладеній у постановах Верховного суду і не може бути застосований.

Прохальна частина позовної заяви не містить самостійних вимог до Державної казначейської служби України, а зазначений у тексті заяви спосіб стягнення є помилковим.

У спірних правовідносинах Казначейство не є особою, дії якої могли би завдати позивачу будь-якої шкоди, втім позовом всупереч наведеному зазначено, що Державу у спірних правовідносинах представляє саме Казначейство.

Враховуючи те, що рішення суду про відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю державного органу не впливає на права та обов`язки Казначейства щодо жодної із сторін у справі, то з процесуальної точки зору немає підстав для залучення Казначейства до участі у справі в якості відповідача.

Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення стосунків з іншими людьми, приниження його честі та гідності, настання моральних страждань та порушення звичного для позивача життєвого укладу, на які посилається позивач і які, на його думку, настали внаслідок складення адміністративного протоколу.

В матеріалах справи відсутні, зокрема, висновки експертів, психологів, спеціалістів, фахівців щодо психологічних та неврологічних проблем, лікарські висновки щодо необхідності коригування набутого стану заспокійливими чи іншими препаратами,

докази настання таких негативних наслідків як постійні відчуття переживань, душевних страждань, погіршення морального стану саме під впливом чи внаслідок дій відповідача.

Крім того, витрати позивача на правничу допомогу мають відповідати критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням їх складності, необхідності процесуальних дій сторін.

Казначейство звертає увагу суду на очевидну відсутність доказів щодо наявності цих критеріїв при наданні правничої допомоги позивачу у вказаній справі. Представлення інтересів позивача у спірних правовідносинах, підготування процесуальних документів у даному спорі з огляду на його характер, визначена судом необхідність у розгляді справі в спрощеному провадженні, а отже навіть відсутність вимоги про участь в судовому засіданні представників сторін - не є юридично складною роботою, таким чином можливо зробити висновок, що зазначена сума відшкодування витрат на правову допомогу є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а отже має ознаки безпідставного завищення.

Враховуючи вище викладене, в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

01.10.2024 через систему «Електронний суд» представником відповідача Департаменту патрульної служби до суду скеровано відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що в обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що отримав право на відшкодування моральної шкоди на підставі постанови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 09 липня 2024 року в справі № 211/2781/24 (далі Постанова суду), якою було закрито справу про адміністративне правопорушення за статтею 173 КУпАП. Позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень та солідарно з ДПП та інспектора патрульної поліції понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Департамент патрульної поліції заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими і просить у задоволенні позову відмовити.

Працівник поліції не завдавав ні матеріальну, ні моральну шкоду, оскільки рішень щодо позивача не приймав. Жодних наслідків щодо позивача у зв`язку зі складенням протоколу не відбулось, оскільки провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КпАП України за відсутністю у діях складу адміністративного правопорушення було закрито Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Крім того, не можна погодитись з позивачем, щодо застосування норм Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як на право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліцейських.

В контексті норм чинного законодавства, які визначають перелік органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та їх повноваження (Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність», Кримінальний процесуальний кодекс України, Закон України «Про Національну поліцію»), а також, виходячи з повноважень Департаменту патрульної поліції, визначених відповідним Положенням, затвердженим наказом Національної поліції України №73 від 06.11.2015 (з подальшими змінами), Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділі, які в силу покладених на них завдань мають право здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймати рішення про застосування адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом (пп.4 п.1 р. ІІІ Положення), не є органами, які

здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування.

У зв`язку з цим підстав для застосування під час вирішення даної цивільної справи

ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не має.

Підстав для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування

шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема ч. 3 ст. 13 вказаного Закону, яка передбачає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В даному випадку складався протокол про адміністративне правопорушення інспектором патрульної поліції ППП в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, тобто службовою особою органу державної влади, який, як вже зазначалось, не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 13 вказаного Закону відсутні.

В свою чергу, позивач на власний розсуд визначив не лише наявність моральної шкоди, а й її орієнтовний розмір відшкодування. Хоча невідомо, з яких розрахунків позивач виходив оцінюючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 гривень.

Таким чином, позивач, заявивши вимогу про відшкодування моральної шкоди, не привів правове підґрунтя для такої вимоги, належними та допустимими доказами не довів наявність моральної шкоди, визначив орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди на власний розсуд, що може мати не меті не компенсацію можливих моральних страждань, а безпідставне збагачення.

Важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної

шкоди, є наявність доказів. Це факти, що підтверджують страждання фізичної особи, про які йдеться у вищезазначеній статті 23 ЦК України. Відтак доказами заподіяння позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого- психіатричної експертизи. Слід зазначити, що жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Крім того, позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з притягненням до адміністративної відповідальності.

Також не було подано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні

страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів.

Крім того, щодо витрат на правову допомогу, консультації, які зазначені пунктом 1 акту, котрі надавались позивачу, не деталізовані актом і можуть стосуватись підготовки та написання позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, а не позову про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади.

Таким чином, зазначені пункти акту не можуть бути застосовані щодо поточного

позову до відшкодування. Також ані позовом, ані додатками до нього не передбачено, які саме юридичні дії представники позивача трактують графою «обробка документів для подання позову про стягнення моральної шкоди».

Самим актом не зазначено в межах якої судової справи всі зазначені послуги надаються в цілому. В додатку № 1 до договору зазначено, що послуги надаються в рамках супроводу поточної справи про відшкодування шкоди. Відповідні положення зазначені і Договором від 20.08.2024. Таким чином, все окреслене не узгоджується із зазначеним в акті об`ємом послуг, оскільки сам акт містить некоректні пункти, котрі не мають жодного відношення до поточної справи в правозастосовному сенсі.

Отже витрати позивача на правничу допомогу мають відповідати критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням їх складності, необхідності процесуальних дій сторін.

Представлення інтересів позивача у спірних правовідносинах, підготування процесуальних документів у даному спорі з огляду на його характер, визначена судом необхідність у розгляді справі в спрощеному провадженні, а отже навіть відсутність вимоги про участь в судовому засіданні представників сторін - не є юридично складною роботою, таким чином можливо зробити висновок, що зазначена сума відшкодування витрат на правову допомогу є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а отже має ознаки безпідставного завищення.

09.10.2024 від представника позивача адвоката Морозова В.Ю. до суду надійшла відповідь на відзив, позовні вимоги вважає обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 09 липня 2024 року провадження у справі № 211/2781/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Судом у справі № 211/2781/24 встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 201432 від 25.04.2024 року, 24 квітня 2024 року близько 23:50 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився в громадському місці, де висловлювався нецензурною лайкою в присутності інших громадян, чим ображав людську гідність та вчинив дрібне хуліганство. Однак працівниками поліції, в порушення вимог ст.251 КУпАП, не долучено до матеріалів справи відповідного відеозапису, у зв`язку з чим, суд не має можливості належним чином встановити, чи мав місце факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення. Окрім того, в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено свідків вчинення зазначеного адміністративного правопорушення. До протоколу додано лише рапорт. Тому суддя прийшов до висновку, що працівниками поліції не надано до суду належних доказів про те, що подія мала місце, будь-які інші докази, які б з достовірністю підтверджували вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, суду не надані, а на думку суду, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 640/5211/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 142/143/17, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковим.

У цій справі за позовом ОСОБА_1 судом встановлено, що постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 09 липня 2024 року провадження у справі № 211/2781/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування шкоди в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанова Верховного Суду 15 серпня 2024 року у справі № 522/16166/22-Е (провадження № 61-18099св23).

Посилання відповідачів на відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки здійснення провадження у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Судом також відхиляються посилання представника відповідача Державної казначейської служби України на те, що позивачем позов пред`явлено до неналежного відповідача, виходячи із наступного.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина другастатті 2 ЦК України)

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина першастатті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина другастатті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четвертастатті 58 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14 447 цс 19) (пункт 28)).

Так, Державну казначейську служба України, орган прокуратури та інші державні органи визначено відповідачами у справах: № 727/7635/21 пр. № 61-8814св22 (постанова Верховного Суду від 26 липня 2023 року); № 201/1611/22 пр. № 61-6247св23 (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року); №725/2042/22 пр. № 61-10902св22 (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року) та ін.

Інші доводи відповідачів судом не приймаються до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для останнього, що має за мету відмову у задоволенні заявлених вимог, а не встановлення істини у справі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Так, суд враховує, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження. Однак урахувавши конкретні обставини справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, суд вважає, що сума відшкодування в 2000,00 грн. цілком відповідає завданій позивачу шкоді та є справедливою.

Такий висновок судів щодо розміру відшкодування моральної шкоди узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з яким розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен проводити до її безпідставного збагачення.

Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог.

Щодо вимог позивача про відшкодування йому 10000,00 грн. на правову допомогу при розгляді даної справи, суд зазначає наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19) та у постанові Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі № 520/8309/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 зазначив, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт1частини 2статті 137ЦПК України).

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною другою статі 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені, в тому числі щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Представником позивача до позовної заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 20.08.2024 року, копію додатку до договору , копія акту приймання-передачі від 20.08.2024 відповідно до вказаного договору з описом та вартістю наданих послуг на загальну суму 10000,00 грн.

Представники відповідачів у відзивах, кожен окремо заперечили щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Суд не приймає до уваги заперечення представників відповідачів щодо ненадання позивачем доказів понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, оскільки письмовими матеріалами справи це спростовано.

Однак на підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, на думку суду, виходячи із критеріїв, визначених ст. 137 ЦПК України, з урахуванням заперечень представників відповідачів щодо відшкодування витрат на правову допомогу, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі є сума 3000,00 грн., що буде пропорційним з обсягом наданої правничої допомоги та відповідатиме принципам розумності і співмірності за обставинами даної справи. Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Окремо суд зауважує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

З огляду на викладене, беручи до уваги суб`єктний склад учасників справи, слід зробити висновок про те, що кошти у відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у визначених судом розмірах підлягають стягненню з Державного бюджету.

Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовийзбір» та ст. 14 Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 судовий збір не справляється за подання позовів у даній категорії справ, то судові витрати в цій частині слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.23 ЦК України, ст..ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд ,-

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу державної влади частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , моральну шкоду в сумі 2000 ( дві тисячі ) гривень 00 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 ( три тисячі ) гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко