КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8506/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 752/11416/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Адвокатського бюро «Любаренко та Партнери», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство «ЮС-Центр», Рада адвокатів міста Києва, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Адвокатського бюро «Любаренко та Партнери», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд : визнати наклепом дії відповідачів щодо розповсюдження недостовірної інформації, яка міститься в апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року в справі № 755/14954/20 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Юсцентр», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, і є такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивачки.

Просить зобов`язати відповідачів в усній формі привселюдно принести вибачення за свої дії, зокрема на місці роботи ОСОБА_1 за сумісництвом у ПП «ЮС-Центр» та в письмовій формі, яку направити всім учасникам судового процесу по справі № 755/14954/20; стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 150 000 грн; судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в направленому відзиві на апеляційну скаргу було зазначено: «Приблизно на початку 2012 року до мене звернулася ОСОБА_1 (коханка мого батька та ще щонайменше половини деснянського району) з вимогою обмінятися частками квартир, мені належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (двокімнатна квартира загальною площею 56.10 метрів квадратних), на її половину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 29.2 метрів квадратних). На вищезазначений обмін я не був згодний, але під тиском свого батька та власну недосвідченість (мені тоді був 21 рік) я погодився на вищезазначену угоду.

11 березня 2013 року ми (я ОСОБА_2 , мій батько ОСОБА_5 та його коханка ОСОБА_1 ) прийшли до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Ірини Ігорівни та в неї уклали договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

11 червня 2013 року (я ОСОБА_2 , мій батько ОСОБА_5 та його коханка ОСОБА_1 ) знову прийшли до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Ірини Ігорівни (той самий нотаріус в якого укладався перший договір) та уклали договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Фактично за цими двома договорами було зроблено міну (обмін), але через шахрайські дії ОСОБА_1 документально це було оформлено інакше.

Приблизно починаючи з початку 2016 року я почав спостерігати, як шляхом обману ОСОБА_1 разом з своїм новим коханцем ОСОБА_6 (напевно боючись що я притягну її до кримінальної відповідальності) почала вчиняти дії направлені на заволодіння вищезазначеної квартири, а саме вмовляти мого батька переоформити квартиру на ОСОБА_7 (Громадянина Сполучених Штатів Америки)».

«Я, мій рідний брат ОСОБА_3 , наша матір ОСОБА_8 скинулись коштами, та передали їх ОСОБА_5 для купівлі квартири. 05 лютого 2015 року ОСОБА_5 купив двокімнатну квартиру, житловою площею 30,30 кв.м., загально площею 50.78 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Тільки ОСОБА_1 дізналася про наявність в мого батька квартири, почала його вмовляти на оформлення з нею договору дарування вищезазначеної квартири. Коли я дізнався про це, я її попередив, що якщо вона не перестане займатися цим шахрайством, то я звернуся до правоохоронних органів, порушу відносно неї кримінальну справу та притягну її до відповідальності».

«В травні 2017 року мені стало відомо, що моєму батькові потрібна коштовна операція на серці, яка потребує значних коштів. Використовуючи необхідність в операції ОСОБА_5 , ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 запропонували йому провести безкоштовно операцію за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки, де постійно проживає його син ОСОБА_7 .

При цьому вона запропонувала ОСОБА_5 переоформити на його сина ОСОБА_7 зазначену двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 шляхом укладання договору дарування, пообіцявши при цьому, що останній візьме на себе всі затрати необхідні для проведення коштовної операції на серці за кордоном. Варто зауважити, що ніякої операції на серці в Сполучених Штатах Америки моєму батьку ОСОБА_5 проведено не було.

Зазначену операцію ОСОБА_5 було проведено за мої кошти ( ОСОБА_2 ) в ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» 13 березня 2017 року (відповідні довідки додаються). В середині 2018 року я дізнався, що ОСОБА_1 все ж вмовила ОСОБА_5 на дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Сам договір дарування був укладений ще 22 липня 2016 року з ОСОБА_7 (громадянином Сполучених Штатів Америки).»

Позивач вважає, що наведена вище інформація, розповсюджена у відзиві на апеляційну скаргу, в якій неодноразово згадується ім`я позивача, прізвище та місце проживання, розповсюджена у формі неперевіреної та негативноїінформації, стосується позивача, порушуючи її честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вважає, що оскільки відповідачі не надали жодного доказу, який би підтвердив правдивість інформації, поширеної ними стосовно позивачки, що ОСОБА_1 в дійсності є одночасно коханкою ОСОБА_6 , їх батька ОСОБА_5 , та щонайменше половини Деснянського району м. Києва, тому зазначена інформація, яка поширена відповідачами, є недостовірною.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі заперечують проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх безпідставність. Зазначають про те, що відповідачі у відзиві на апеляційну скаргу викладали свої думки з приводу ситуації, що склалася в непростих стосунках з позивачем.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через систему «Електронний суд» 17 вересня 2024 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів та представника третьої особи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що в рамках розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 взагалі надсилався відзив на апеляційну скаргу, подану на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі № 755/14954/20, наданих стороною позивача, матеріали поточної справи не містять.

Будь-якого іншого доказу, письмового чи електронного, який би фіксував розповсюдження інформації, на яку посилається позивач, зокрема, шляхом надсилання письмового відзиву на апеляційну скаргу і сторонам у справи, і разом із тим, до суду матеріали справи не містять.

При цьому, у відзиві на дану позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначали, що ними дійсно подавався відзив на апеляційну скаргу у справі №755/14954/20.

Разом із тим, суд вказав, що не має можливості встановити, що відзив на апеляційну скаргу, який долучений позивачем в якості доказу поширення недостовірної інформації щодо неї, є саме тим відзивом, що був направлений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рамках розгляду апеляційної скарги на рішення у справі № 755/14954/20, тобто, чи відповідає текст відзиву на апеляційну скаргу, долученого до даного позову, автентичності тексту відзиву на апеляційну скаргу, який дійсно наявний у матеріалах судової справи за №755/14954/20.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять достатнього належного підтвердження поширення відповідачами інформації, яку позивач просить спростувати у своїх позовних вимогах, відтак, вина відповідачів у приниженні честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 позивачкою не доведена, що є її процесуальним обов`язком.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із такими висновками, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та заяви про уточнення позовних вимог від 21 квітня 2023 року ( а.с. 123- 132, т. 1), позивач в мотивувальній частині позовної заяви стверджувала, що не відповідає дійсності інформація, яка містить фактичні твердження відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 755/14954/20, а саме:

1. «Приблизно на початку 2012 року до мене звернулася ОСОБА_1 (коханка мого батька та ще щонайменше половини Деснянського району) з вимогою обмінятися частками квартир, мені належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (двокімнатна квартира загальною площею 56.10 метрів квадратних), на її половину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 29.2 метрів квадратних). На вищезазначений обмін я не був згодний, але під тиском свого батька та власну недосвідченість (мені тоді був 21 рік) я погодився на вищезазначену угоду.»

2. «Я, мій рідний брат ОСОБА_3 , наша матір ОСОБА_8 скинулися коштами, та передали їх ОСОБА_5 для купівлі квартири. П`ятого лютого дві тисячі п`ятнадцятого року ОСОБА_5 , купив двокімнатну квартиру, житловою площею 30,30 кв.м., загальною площею 50.78 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (двадцять один). Як тільки ОСОБА_1 дізналася про наявність в мого батька квартири, одразу почала його вмовляти на оформлення з нею договору дарування вищезазначеної квартири. Коли я дізнався про це, я її попередив, що якщо вона не перестане займатися цим шахрайством, то я звернуся до правоохоронних органів, порушу відносно неї кримінальну справу та притягну її до відповідальності.»

3. «В травні 2017 року мені стало відомо, що моєму батькові потрібна коштовна операція на серці, яка потребує значних коштів. Використовуючи необхідність в операції ОСОБА_5 , ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 запропонував йому провести безкоштовно операцію за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки де постійно проживає його син ОСОБА_7 .

При цьому вона запропонувала ОСОБА_5 переоформити на його квартиру на сина ОСОБА_9 зазначену двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (двадцять один) шляхом укладання договору дарування, пообіцявши при цьому, що останній візьме на себе всі затрати необхідні для проведення коштовної операції на серці за кордоном. Варто зауважити, що ніякої операції на серці в Сполучених Штатах Америки моєму батьку ОСОБА_5 проведено не було.

Зазначену операцію ОСОБА_5 було проведено за мої кошти ( ОСОБА_2 ) в ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМИ України» 13 березня 2017 року (відповідні довідки додаються). В середині 2018 року я дізнався, що ОСОБА_1 все ж вмовила ОСОБА_5 на дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Сам договір дарування був укладений ще 22 липня 2016 року з ОСОБА_7 (Громадянином Сполучених Штатів Америки).»

Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви позивач просила:

- зобов`язати відповідачів в усній формі привселюдно принести вибачення за свої дії, зокрема на місці роботи ОСОБА_1 за сумісництвом у ПП «ЮС-Центр»;

- стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

21 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, сформулювавши позовні вимоги наступним чином :

- Визнати наклепом дії відповідачів щодо розповсюдження недостовірної інформації, яка міститься в апеляційній скарзі на Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі № 755/14954/20 за цивільним позовом ОСОБА_1 до ПП «ЮСЦЕНТР», Третіособи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні майном, і є такою, що гнобить честь гідність ділову репутацію позивача, через що зобов`язати відповідачів в усній формі привселюдно принести вибачення за свої дії, зокрема на місці роботи ОСОБА_1 за сумісництвом в ПП«ЮС-ЦЕНТР», та в письмовій формі, яку направити всім учасникам судового процесу по справі № 755/14954/20 за цивільним позовом ОСОБА_1 до ПП «ЮСЦЕНТР», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні майном.

- стягнути сумісно з відповідачів адвоката ОСОБА_2 та адвоката Любаренка Ігоря Олеговича на користь ОСОБА_1 150 000 відшкодування моральної шкоди.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19 зазначено, що при розгляді справ вказаної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 червня 2023 року№ 761/14615/21, для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі № 464/4433/15-ц, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, стосовно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалася судом при ухваленні судового рішення, оскільки правилами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Така вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Такі ж правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20 , від 20 листопада 2023 року у справі № 760/3455/21 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відзив на апеляційну скаргу, який долучений позивачем в якості доказу поширення недостовірної інформації щодо неї, є саме тим відзивом, що був направлений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рамках розгляду апеляційної скарги на рішення у справі 755/14954/20, тобто, чи відповідає текст відзиву на апеляційну скаргу, долученого до даного позову, автентичності тексту відзиву на апеляційну скаргу, який дійсно наявний у матеріалах судової справи за №755/14954/20.

Однак колегія суддів вважає, що такий висновок не відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, оскільки з матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивачем ОСОБА_1 було надано копію відзиву на апеляційну скаргу, підписаного третьою особою ОСОБА_2 та представником третьої особи , адвокатом АБ «Любаренко та Партнери» Любаренком І.О. поданого як у паперовій формі, так і копію, що була роздрукована із системи «Електронний суд» ( а.с. 22-29, т. 1).

Зазначений відзив сформований в підсистемі «Електронний суд» 06 квітня 2021 року, та підписаний особистим електронним підписом адвоката Любаренка І. О.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, що був поданий відповідачами до суду першої інстанції 24 квітня 2023 року , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодним чином не спростовували змісту свого відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 755/14954/20 ( а.с. 174-191, т. 1), текст якого був доданий позивачем до позовної заяви, а вказували на те, що обставини, які вони викладали у відзиві, були предметом дослідження як в інших цивільних справах, так і у справі, по якій вони подавали відзив, викладаючи у ньому як фактичні обставини справи, так і оціночні судження з приводу поведінки ОСОБА_1 у спірних майнових правовідносинах. При цьому відповідачі також вказували про те, що вони не поширювали свого відзиву на апеляційну скаргу іншим стороннім особам, а лише надіслали до суду та учасникам справи.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що позивачем не доведено, що текст відзиву на апеляційну скаргу, долученого до даного позову, є автентичним тексту відзиву на апеляційну скаргу, який дійсно наявний у матеріалах судової справи за №755/14954/20, - є необґрунтованим, а тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині.

Разом з тим, відповідно до вищевказаних висновків Верховного Суду а також висновку у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 521/3841/21, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 23 грудня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі № 755/14954/20, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства ПП «Юс-Центр», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні майном - відмовлено.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_1 у позові просила вселити її в квартиру АДРЕСА_4 . Вимоги обґрунтовані тим, що їй та ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_4 . Позивачу частина квартири належала на підставі мирової угоди, укладеної між позивачем та ОСОБА_10 від 06.11.2012 року, яка затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року у справі № 2604/17698/2012. ОСОБА_4 частина квартири належала на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 від 06.05.2014 року, яка затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2014 року у справі № 755/6301/14-ц.

02.06.2013 року позивач уклала з відповідачем ПП «ЮС-Центр» договір оренди, відповідно до якого позивач здала в оренду свою частину квартири відповідачу з терміном оренди на 20 років до 02.06.2033 року. 01.09.2014 року інша співвласник квартири ОСОБА_4 уклала аналогічний договір з відповідачем ПП «ЮС-Центр», терміном до 01.09.2034 року. 02.09.2014 року позивач взяла в суборенду у відповідача ПП «ЮС-Центр» всю квартиру АДРЕСА_4 .

02.09.2014 року відповідач ПП «ЮС-Центр» уклало з позивачем договір доручення, відповідно до п.п. 1.1 якого позивач-повірений зобов`язалась від імені і за рахунок відповідача-довірителя на власний розсуд здавати в інтересах відповідача-довірителя вищезазначену квартиру. Діючи в межах зазначеного Договору, позивач зробила ремонт в квартирі, на який витратила кошти в сумі 8 000 доларів США.

24.05.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дізнавшись, що їх батько-директор ПП «ЮС-Центр» ОСОБА_5 потрапив до лікарні, самоправно, без дозволу позивача заволоділи її речами, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_4 та змінили замки в квартирі, у зв`язку із чим позивачем подано заяву до правоохоронних органів, що також є підставою її звернення з вказаним позовом до суду. ( а.с. 193 - 195, т. 1)

Як вбачається зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у вказаній справі № 755/14954/20, не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ( а.с. 196 - 198, т. 1).

«Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_1 вважає, що суд дійшов помилкового висновку, про те, що вона не набула щодо спірного нерухомого майна всіх повноважень власника, та відмовив у задоволенні вимог про вселення до квартири позивача як суборендаря. Зазначає, що частину спірної квартири зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_11 реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві 24.01.2013 року, індексний номер .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зазначають про те, що з 17.05.2015 року повноправним власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_2 , а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача. Договорів оренди ОСОБА_2 з ОСОБА_1 чи з ПП «Юс-Центр» не укладав. Також зазначає, про те, що при укладенні договору дарування від 11.06.2013 року частини спірної квартири, дарувальник ОСОБА_1 засвідчила, що вона є власником нерухомого майна, яке, на момент укладення правочину, не передано в оренду чи безоплатне користування.»

Постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року - залишено без змін.

Ухвалюючи вказане судове рішення, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не набула прав як суборендар квартири, оскільки договір суборенди (піднайму) укладено без згоди наймодавця, тобто власника квартири, яким є ОСОБА_2 , як це передбачено положеннями ст. 823 ЦК України, а тому такий договір є нікчемним в силу закону. Відтак, підстави для задоволення позову та вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_4 відсутні.

При цьому зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що спірні правовідносини тривають між сторонами з 2013 року.

Таким чином, порівнюючи зміст вказаних судових рішень у справі № 755/14954/20 зі змістом відзиву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у вказаній справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що інформація, викладена відповідачами у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року, не є недостовірною, а фактично є письмовим повідомленням третіх осіб про відомі їм обставини у справі № 755/14954/20, вказані обставини стосувалися предмету позову, предмету спору - квартири АДРЕСА_4 . У відзиві повідомлені обставини щодо переходу права власності на вказану квартиру, щодо інших майнових відносин між сторонами, які на думку осіб, що подавали відзив, мають значення для справи, із власними оціночними судженнями та наданням оцінки діям ОСОБА_1 у відносинах сторін.

Судом не встановлено, що викладена відповідачами на власний розсуд інформація у відзиві на апеляційну скаргу якимось чином порушує особисті немайнові права позивача або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки інформація, викладена у відзиві на апеляційну скаргу по справі № 755/14954/20 не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, а є викладом обставин справи, із оціночними судженнями відповідачів щодо відносин, що склались між ними, їх батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , тому відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення вимог позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)».

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що відповідачі не надали жодного доказу, який би підтверджував правдивість інформації, поширеної ними стосовно позивача, а саме - що « ОСОБА_1 начебто є одночасно коханкою ОСОБА_6 , їх батька ОСОБА_5 та щонайменше половини Деснянського району м. Києва…».

Разом з тим, зазначені доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення позовних вимог, оскільки прохальна частина як позовної заяви ОСОБА_1 , так і заяв про уточнення позовних вимог , в яких викладено власне позовні вимоги, не містять жодної дослівної фрази, словосполучення, які були використані відповідачами у їхньому відзиві на апеляційну скаргу у справі № 755/14954/20, та які позивач просить визнати наклепом, спростувати недостовірну інформацію чи іншим чином поновити права позивача.

Як вбачається зі змісту заяви про уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила (дослівно):

«Визнати наклепом дії відповідачів щодо розповсюдження недостовірної інформації, яка міститься в апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі № 755/14954/20 за цивільним позовом ОСОБА_1 до ПП «ЮСЦЕНТР», третя особа: ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні майном, і є такою, що гнобить честь гідність ділову репутацію позивача, …».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 303/7289/17, «системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише сама така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто, предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто, конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані висловлювання відповідачем, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.»

Разом з тим, виходячи зі змісту позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, позивач просила визнати зазначений відзив відповідачів на її апеляційну скаргу наклепом у цілому, без викладу у прохальній частині позовної заяви змісту спірної інформації шляхом дослівного цитування. Тобто у прохальній частині позовної заяви не було наведено жодної висловленої відповідачами інформації, яка підлягала дослідженню судом .

Натомість у апеляційній скарзі позивач просила суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, недостовірну інформацію, поширену відповідачами у відзиві на апеляційну скаргу у справі № 755/14954/20, зокрема: «що ОСОБА_1 начебто є одночасно коханкою ОСОБА_6 , їх батька ОСОБА_5 , та щонайменше половини Деснянського району м. Києва».

Проте, виходячи зі змісту відзиву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , вказаної фрази, яка була б дослівним відтворенням написаного відповідачами, яку позивач просила визнати наклепом і такою, що принижує честь та гідність позивача, у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 не зазначено , як і не вказано будь-якої конкретної фрази, яку вона просить визнати недостовірною інформацією.

При цьому в мотивувальних частинах позовної заяви та апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 наводить сукупність використаних відповідачами фраз, редагуючи та корегуючи їх на власний розсуд та розуміння. Зазначені вислови не були предметом дослідження суду першої інстанції як предмет спору, а тому не можуть бути предметом перевірки і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що інформація поширена відповідачами під час розгляду іншої судової справи, не є такою, що підлягає спростуванню, а тому позов є не обґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Крім того, враховуючи, що вимога позивача стосовно стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності, то враховуючи, що суд відмовляє в задоволені основної вимоги, колегія суддів дійшла висновку, що не підлягає задоволенню й похідна від неї вимога.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 374 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, мотивувальну частину оскаржуваного рішення - змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.