Єдиний унікальний номер судової справи 486/97/24
Номер провадження 22-ц/812/951/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

08 липня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 05 квітня 2024 року, під головуванням судді Далматової Г.А., в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 квітня 2024 року, у цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 грудня 2018 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3 знаходилась в місцях позбавлення волі, у зв`язку із чим ОСОБА_2 на той час залишилась без батьківського піклування та рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 06 лютого 2019 року №23 ОСОБА_6 було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та визначено форму влаштування - встановлення опіки. Опікуном призначено її бабусю - ОСОБА_7 .

Під час чергового обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_2 встановлено, що матір дитини ОСОБА_3 звільнилась з місць позбавлення волі, однак до Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради із заявою про повернення їй дитини не звернулась, на контакт із спеціалістами не йде, життям своєї дитини не цікавиться.

Фактично вихованням та утриманням неповнолітньої дитини займаються бабуся дівчинки ОСОБА_7 .

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради, куди були запрошені та прибули опікун ОСОБА_7 , неповнолітня ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_3 , дитина повідомила, що не заперечує проти того аби її матір позбавили батьківських прав відносно неї, адже після повернення з місць позбавлення волі ОСОБА_3 не цікавиться її життям, не приділяє їй належної уваги, живе окремо з іншим чоловіком, який дозволив собі ображати ОСОБА_8 . Натомість, ОСОБА_3 пояснила, що хотіла б налагодити стосунки з дочкою, але чому цього не робить пояснити не змогла, звертатись з заявою про повернення дитини не буде, оскільки не має заробітку на її утримання.

Посилаючись на викладені обставини, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради просив:

позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати звернення з позовом та до повноліття дитини.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 квітня 2024 року у задоволені позовних вимог Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Судове рішення мотивовано тим, що докази, надані позивачем на обґрунтування вимог заявленого позову про позбавлення відповідача батьківських прав, не є достатніми для задоволення таких вимог. Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_3 в суді першої інстанції заперечувала вимоги позивача та пояснювала, що бажає налагодити стосунки з дитиною, що вказує на її зацікавленість у збереженні зв`язків із дочкою. На думку міського суду такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні.

Рішення суду першої інстанції також мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав у даному випадку буде недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважав за необхідне у позові відмовити та попередити відповідача про зміну ставлення до своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, поклавши на Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради, посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована доводами, аналогічними викладеним в позовній заяві.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

При вирішенні цього спору суд, керуючись принципом верховенства права, розглядає справу відповідно до Конституції України; норм сімейного законодавства; міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.10 ЦПК України).

Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (статті 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51).

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За положеннями ч.ч.2,4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зі змісту пп.2-5 ч.1 ст.164 СК України вбачається, що суд може постановити рішення про позбавлення батьківських прав, у випадках, коли батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При цьому слід зазначити, що за положенням ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення батьків батьківських прав.

До того ж, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року закріплене право кожної дитини проживати в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст.111 вищевказаного Закону України), а також наголошено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, та визначено обов`язок держави надати батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей (ст.112 вищевказаного Закону Україи).

Європейський Суд з прав людини при розгляді конкретних справ неодноразово наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, якщо воно не відповідає законним цілям і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.39,47-50 та інші справи, зазначені в цьому рішенні).

В світлі зазначених норм міжнародного та національного законодавства, у даній справі необхідно визначити наступне: чи є доведеним факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків; чи є залишення у ОСОБА_3 батьківських прав насправді небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини; чи є ці обставини винятковими, а розірвання сімейних стосунків - єдиним способом їх розв`язання; чи надавалась ОСОБА_3 конкретна цільова підтримка.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 грудня 2018 року батька ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 (а.с.10-12).

Відповідно до довідки про звільнення ОСОБА_10 відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби на підставі вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2022 року за ч.3 ст.307 КК України, яким засуджена до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк з 30 травня 2018 року по день набрання вироком законної сили зараховано в строк відбування покарання. Звільнена з ДУ «Надзержинщинська виправна колонія (№65)» умовно достроково 24 лютого 2023 року (а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 06 лютого 2019 року за №23 малолітній ОСОБА_2 було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та визначено форму влаштування - встановлення опіки (а с.14).

Наступним рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 06 лютого 2019 року за №24 опікуном малолітньої ОСОБА_2 призначено ОСОБА_7 (а.с.15).

Неповнолітня ОСОБА_2 станом на 23 грудня 2022 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.16.)

За цією ж адресою згідно з вищевказаною довідкою зареєстровані мати ОСОБА_2 - ОСОБА_10 та опікун ОСОБА_7 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 , спеціалістами сектору опіки, піклування та усиновлення Служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради 13 листопада 2023 року з метою здійснення контролю за умовами утримання, навчання, виховання ОСОБА_2 , було встановлено, що умови її проживання задовільні. В квартирі є необхідні меблі та техніка. Під час відвідування в квартирі було чисто та затишно. Для виховання та розвитку дитини є спальне місце, письмовий стіл, комп`ютер, шкільне приладдя, одяг взуття за віком та сезоном, предмети особистої гігієни продукти харчування. За цією адресою проживають піклувальник ОСОБА_7 , неповнолітня ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_3 .

Крім того, піклувальнику ОСОБА_7 наголошено про порушення нею та матір`ю дитини законодавства щодо неповідомлення про повернення матері дівчинки з місць позбавлення волі (а.с.17).

З відповіді Некомерційного комунального підприємства «Южноукраїнський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 22 листопада 2023 року за №01-18/2236 убачається, що неповнолітня ОСОБА_2 знаходиться під наглядом лікаря-педіатра з дня народження. З 25 лютого 2023 року на прийом до лікаря-педіатра зверталась бабуся дитини. Матір на прийом до лікаря-педіатра не зверталась (а.с.18).

Згідно з характеристикою з місця навчання ОСОБА_2 є ученицею 9-Б класу Южноукраїнського ліцею №1 ім. Захисників Вітчизни має середній та низький рівень знань, навчанням не цікавиться, на уроках не завжди уважна, не активна, не завжди виконує домашнє завдання, має порушення дисципліни. Бабуся ОСОБА_7 приділяє увагу онуці, але не завжди має на неї вплив. Мати ОСОБА_10 не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником щодо навчання та розвитку дитини (а.с.20).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 19 грудня 2023 року за №474, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_2 (а.с.22-23).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На думку колегії суддів, матеріали даної справи не свідчать про байдуже ставлення відповідача до забезпечення своєї доньки та до факту позбавлення батьківських прав.

Відсутні відомості і про дослідження органом опіки та піклування ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз`єднання сім`ї, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя.

Позивачем не надано до суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання дитини, та наявність у цьому лише її вини. Позбавлення батьківських прав матері не може обґрунтовуватись виключно посиланням на ненадійність ситуації, в якій опинилась дитина, та теоретичною можливістю настання негативних наслідків (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.50).

Посилання на те, що ОСОБА_3 не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, відсутні. Мати бажає спілкуватись та піклуватися про дитину, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Доказів, які свідчать про постійне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, - суду не надано. Також не доведено неможливості зміни поведінки матері у кращій бік.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

За такого, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, бажання відповідача ОСОБА_3 брати участь у вихованні доньки та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, а відповідно, і відмову в частині стягнення аліментів.

При цьому, установивши певні прояви неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до їх виховання, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків.

Інші докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської радизалишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради- залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 10 липня 2024 року