Справа №751/1088/24
Провадження №2/751/742/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Шульга В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки,-

встановив:

01.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с. 1-5), у якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 52-55), просить стягнути з відповідача на свою користь 482402,52 грн, що є інфляційними втратами за лютий 2017 року-жовтень 2023 року та 3% річних від суми 418665,07 грн, яка в період з 18.10.2023 року по 30.10.2023 року сплачена позивачу в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3954749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 у справі №751/2658/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про захист прав споживачів, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2022, стягнуто на його користь, як іпотекодавцю, 3954749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя. Отже, починаючи з 21.04.2016, з моменту переходу від позивача до відповідача права власності на предмет іпотеки, відповідач в якості відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя був зобов`язаний сплатити позивачу кошти в розмірі 3954749,71 грн. Разом з тим, в рахунок часткового погашення зобов`язань в період з 18.10.2023 до 30.10.2023 сплачено лише 418665,07 грн. Посилаючись на ст.625 ЦК України вважає, що відповідач за весь час прострочення, починаючи з 22.04.2016 до 30.10.2023, зобов`язаний сплатити позивачу інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми.

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 12.03.2024 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

У встановлений термін від представника відповідача надійшов відзив (а.с. 3536), відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що до вказаних правовідносин не можна застосувати норми Закону України «Про іпотеку» та посилання на постанову Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі №200/14524/16-ц, а саме, що момент виникнення заборгованості перед позивачем виник з моменту державної реєстрації. Вважає, що зазначений спір прямо випливає з кредитних правовідносин та виник в першу чергу в зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору №0, укладеного 31.10.2006 між ним та АКІБ «УкрСиббанк». Також зазначає, що заборгованість у Товариства виникла саме з моменту набрання рішення суду законної сили, а саме з 09 листопада 2021 року.

Також представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 37).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», що стало правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749, 71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 12 квітня 2021 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про захист прав споживача задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749, 71 грн (а.с.12-16).

Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 червня 2022 залишено без змін (а.с. 17-23).

15 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження №69434599 про примусове виконання виконавчого листа №751/2658/18, виданого 14.07.2022 Чернігівським апеляційним судом (а.с. 24).

Згідно довідки про рух коштів вбачається, що за період з 18.10.2023 до 31.10.2023 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти за виконавчим листом №751/2658/18 у виконавчому провадженні №69434599 в загальній сумі 418665,07 грн (а.с. 25).

Згідно розрахунку позивача, поданого разом з заявою про зменшення розміру позовних вимог, сума інфляційних втрат за лютий 2017 року-жовтень 2023 року та 3% річних від суми 418665,07 грн, в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3954749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя, внаслідок примусового виконання рішення суду по справі 751/2658/18 становить 482402,52 грн (а.с. 56-60).

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Згідно з ч.5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави вважати, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21.04.2016, а тому в силу частини 4 статті 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, моментом порушення грошового зобов`язання є 22.04.2016, а тому у даній справі починаючи з 01.02.2017 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 30.10.2023 (в межах заявлених позовних вимог).

З цієї підстави суд відхиляє доводи представника відповідача відносно того, що строк нарахування коштів за ст.625 ЦК України за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя необхідно рахувати з моменту набрання законної сили рішення суду у вказаній справі, а саме з 09.11.2021.

В той же час, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми) встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок відліку позовної давності наведений у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає в позивача за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.07.2023 року у справі №910/14550/17).

Отже, з урахуванням того, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення таке зобов`язання є триваючим.

У відповідності до статті 261 ЦК України, початок строку позовної давності про стягнення інфляційних втрат, зокрема за кожен місяць в період лютий 2017 року-жовтень 2023 року, щомісячно має свою окрему початкову дату, з якої починається відлік спливу строку позовної давності про стягнення інфляційних втрат за кожен місяць в період лютий 2017 року-жовтень 2023 року.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Початок спливу для позивача строку позовної давності з вимогами про стягнення інфляційних втрат за квітень 2016 року від суми боргу не збігається з строком відшкодування перевищення 90 відсотків вартості Предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (з 01.02.2017 року), оскільки позивач був позбавлений можливості з 01.02.2017 року висунути вимоги до відповідача про стягнення інфляційних витрат за квітень 2016 року від суми боргу (обчислити розмір інфляційних витрат за квітень 2016 року від суми боргу) з тієї причини, що станом на 01.02.2017 року індексу інфляції за квітень 2016 року не існувало, аналогічно і за інші місяці.

Зокрема позивач з 01.02.2017 року по 13.03.2017 року не міг (був позбавлений можливості) звернутися до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року на суму боргу, оскільки до 11 березня 2017 року індекс інфляції за лютий 2017 року не був ще опублікований.

Отож, для встановлення моменту виникнення в позивача права (в матеріальному сенсі) звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача інфляційних витрат за лютий 2017 року-жовтень 2023 року від суми боргу (зокрема, визначити точний розмір інфляційних втрат за лютий 2017 року-жовтень 2023 року від суми боргу), слід встановити дати щомісячного офіційного опублікування індексу інфляції за лютий 2017 року-жовтень 2023 року.

Індекс інфляції за лютий 2017 року було офіційно опубліковано в газеті Урядовий кур`єр за 11 березня 2017 року №47, індекс інфляції за березень 2017 року було офіційно опубліковано в газеті Урядовий кур`єр за 11 квітня 2017 року №68.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Ураховуючи викладені обставини та норми права, починаючи з 13 березня 2017 року (12 березня 2017 року припадає на вихідний день, неділю) позивач міг звернутися до суду з вимогами про стягнення з відповідача інфляційних втрат за лютий 2017 року і 3% річних від суми боргу; а починаючи з 12 квітня 2017 року - про стягнення з відповідача інфляційних втрат за березень 2017 року і 3% річних від суми боргу.

Позивач в період з 01.02.2017 року по 13.03.2017 року не міг (був позбавлений можливості) звернутися до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року на суму боргу 418665,07 грн, оскільки до 11 березня 2017 року індекс інфляції за лютий 2017 року не був ще офіційно опублікований.

Якщо не враховувати факт звернення позивача до суду в квітні 2018 року про стягнення боргу в розмірі 3954749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя (справа №751/2658/18) і переривання строку позовної давності, згідно ч.2 ст.264 ЦК України, що відповідає правовому висновку щодо до частин 2, 3 ст.264 ЦК України, коли спочатку подається позов про стягнення боргу (без вимог про стягнення індексу інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних на суму боргу), який міститься в постанові Верховний Суду від 27.03.2020 року в справі №759/3772/16-ц перебіг позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних переривається зверненням з позовом про стягнення боргу, і починає спливати заново, у відповідності до частин 2, 3 ст.264 ЦК України, то станом на 13.03.2020 року для позивача вже закінчився строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за травень 2016 року-січень 2017 року на суму боргу 418665,07 грн, проте строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року-лютий 2020 року на суму боргу 418665,07 грн не закінчився, оскільки щодо щомісячних інфляційних втрат за місяці лютий 2017 року-жовтень 2023 року сплив позовної давності настає після 12.03.2020 року, що є початком дії карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також настає після 24.02.2022 року, що є початком дії воєнного стану, а тому до цього часу строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року-лютий 2020 року на суму боргу 418665,07 грн продовжується і до цього часу, згідно пунктів 12, 19 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України.

Вказаний правовий висновок щодо застосування строку позовної давності в поєднанні з пунктами 12, 19 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України викладені:

в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21), відповідно до якого в разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності);

в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №727/4133/22, відповідно до якого Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач подав позовну заяву щодо стягнення надлишково сплачених коштів 30 травня 2022 року без пропуску загальної позовної давності тривалістю в три роки відповідно до статті 257 та пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Натомість, скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки відповідно до положень статті 261 ЦК України позовна давність у цій справі почала свій перебіг 26 квітня 2019 року, а звернення ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовними вимогами про стягнення надмірно сплачених коштів здійснено лише 30 травня 2022 року, то позивач пропустив позовну даність, кінець якої припав на 26 квітня 2022 року. Апеляційний суд проігнорував те, що 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (30 травня 2022 року) про стягнення надлишково сплачених коштів в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України.

Таким чином, інфляційні втрати та 3% річних підлягають стягненню саме за період з 01.02.2017 до 30.10.2023 (в межах заявлених позивачем позовних вимог).

Визначаючи розмір інфляційних втрат в межах позовних вимог слід помножити суму заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Так, за період з 01.02.2017 до 18.10.2023 року (2451 день) інфляційне збільшення з суми боргу 22364,05 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 21247,91 грн (22364,05х1.364,05);

за період з 01.02.2017 до 23.10.2023 року (2456 днів) інфляційне збільшення з суми боргу 87362,98 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 83002,90 грн (87362,98х1.362,98);

за період з 01.02.2017 до 25.10.2023 року (2458 днів) інфляційне збільшення з суми боргу 29998,43 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 28501,28 грн (29998,43х1.998,43);

за період з 01.02.2017 до 27.10.2023 року (2460 днів) інфляційне збільшення з суми боргу 11210,85 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 10651,34 грн (11210,85х1.210,85);

за період з 01.02.2017 до 30.10.2023 року (2463 дні) інфляційне збільшення з суми боргу 267728,76 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 254367,05 грн (267728,76х1.7728,76).

Загальна сума інфляційних втрат за період з 01.02.2017 до 30.10.2023 становить 397770 грн 48 коп.

Також, в межах строку позовної давності, наступний розрахунок 3% річних від простроченої суми: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, тобто:

за період з 01.02.2017 до 18.10.2023 року (2451 день) штрафні санкції з суми боргу 22364,05 грн становлять 4503,45 грн (22364,05х3%х2451/365);

з 01.02.2017 до 23.10.2023 року (2456 днів) штрафні санкції з суми боргу 87362,98 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить 17628,17 грн (17628,17х3%х2456/365);

з 01.02.2017 до 25.10.2023 року (2458 днів) штрафні санкції з суми боргу 29998,43 грн становлять 6058,04 грн (29998,43х 3%х2458/365);

з 01.02.2017 до 27.10.2023 року (2460 днів) штрафні санкції з суми боргу 11210,85 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становлять 2265,82 грн (11210,85х 3%х2460/365);

з 01.02.2017 до 30.10.2023 року (2463 дні) штрафні санкції з суми боргу 267728,76 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становлять 54176,56 грн (267728,76х 3%х2463/365);

Отже загальна сума трьох відсотків річних за період з 01.02.2017 до 30.10.2023 становить 84632 грн 04 коп.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок, внаслідок набуття у власність предмета іпотеки підлягають задоволенню в сумі 482402,52 грн за період з 01.02.2017 до 30.10.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

За правилами ч. 1, 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені (а.с.51) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 4824,03 грн.

Відповідно статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1083232 від 28.03.2024 року на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 02.01.2024 року, укладеного з адвокатом Підгорним К.Є. (а.с. 33), акт прийому-передачі виконаних робіт від 04.10.2024 року (а.с. 65), квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 04.10.2024 року (а.с. 66), відповідно до яких сплачено 20000 грн. за надану правничу допомогу.

Враховуючи понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також складність справи, спрощений порядок її розгляду, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, принцип розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 20000 грн. документально підтверджених витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 251, 252, 256, 257, 261, 264, 267,625ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 482402 (чотириста вісімдесят дві тисячі чотириста дві) грн 52 коп, що складається із: 397770 грн 48 коп інфляційних втрат та 84632 грн 04 коп три відсотки річних, за період з 01.02.2017 до 30.10.2023.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 4824 (чотири тисячі вісімсот двадцять чотири) грн 03 коп судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (місцезнаходження: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8 м. Київ 04112).

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко