Справа № 128/1151/24
Провадження № 22-ц/801/2214/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 рокуСправа № 128/1151/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Копаничук С.Г., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника Стрижавської селищної ради Тютюник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №128/1151/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: виконавчий комітет Стрижавської селищної ради, як орган опіки та піклування, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2024 року, яке ухвалила суддя Фанда О.А. присяжні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 05 вересня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 7768 його син, ОСОБА_5 страждає на психічний розлад внаслідок хвороби (синдром Ангельмана. Резидуальна енцефалопія, судомний синдром в анамнезі). Згідно довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_5 є інвалідом першої «А» групи з дитинства. Його син, обмежений в самообслуговуванні, здатності до орієнтації, спілкуванні, здатності контролювати свою поведінку. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №022689, ОСОБА_5 потребує стороннього догляду та допомоги. На даний час його син проживає у Стрижавському дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні та отримає соціальну послугу догляд стаціонарний. Враховуючи те, що його син, ОСОБА_5 , не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує постійного догляду, вважає, що є всі підстави для визнання його недієздатним.

Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не може здійснювати догляд за ним, оскільки зайнята вихованням двох неповнолітніх доньок.

Таким чином, просив визнати недієздатним його сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; та призначити його опікуном ОСОБА_5 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2024 року заяву задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним.

Строк дії рішення про визнання ОСОБА_5 , недієздатним встановлено тривалістю 2 (два) роки з моменту набрання ним законної сили.

Заяву ОСОБА_1 в частині призначення його опікуном над недієздатним ОСОБА_5 залишено без задоволення.

До встановлення опіки і призначення опікуна ОСОБА_5 покласти на виконавчий комітет Стрижавської селищної ради, як орган опіки та піклування здійснення обов`язків з опіки над недієздатним ОСОБА_5 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду в частині відмови в призначені його опікуном сина ОСОБА_5 , ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду в цій частині не відповідають дійсним обставинам справи. Просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені заяви про призначення його опікуном над недієздатним ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволеної заяви про визнання недієздатним ОСОБА_5 , апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є особою з інвалідністю І-А групи, що підтверджується відповідною медичною довідкою серії 12 ААГ № 022689 від 26 вересня 2004 року.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 (свідоцтва про народження: серії НОМЕР_1 , виданого 18 жовтня 2004 року Лаврівською сільською радою Вінницького району Вінницької області).

Згідно висновку № 310 від 30 травня 2024 року судово-психіатричного експерта ОСОБА_5 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді розумової відсталості тяжкого ступеню з відхиленнями в поведінці (F72.8), Генетичний синдром Ангельмана, судомний синдром в анамнезі, не здатний усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними.

20 травня 2024 року на засіданні виконавчого комітету Стрижавської селищної ради, як органу опіки та піклування, було прийнято рішення звернутися до суду з поданням про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_5 у разі визнання його рішенням суду недієздатним.

ОСОБА_5 перебуває у Стрижавському дитячому будинку інтернаті з 24 жовтня 2013 року по теперішній час на повному державному утриманні та отримує соціальну послугу догляд стаціонарний.

Згідно листа зі Стрижавського дитячого будинку інтернату батько підопічного ОСОБА_5 перебуває на військовій службі у ЗСУ з 27 лютого 2022 року, тому не може регулярно провідувати сина, але він телефонує в заклад, цікавиться життям та здоров`ям сина.

Відмовляючи в задоволенні заяви в частині призначення опікуном недієздатного ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 призваний та проходить службу в складі ЗСУ, має ненормований робочий день, часті відрядження, пов`язані з виконанням військових обов`язків, немає можливості регулярно провідувати сина у будинку інтернаті, що підтверджується відповідним листом будинку-інтернату, призначення його опікуном над недієздатним ОСОБА_5 може призвести до порушення прав останнього та є передчасним.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Оскільки ОСОБА_1 з 27 лютого 2022 року призваний за мобілізацією та проходить військову службу (на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанціях), вказана обставина унеможливлює фактичне виконання ним обов`язків як опікуна ОСОБА_5 .

Вказане відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №742/887/23.

У частині 1 ст.300 ЦПК України закріплено вимогу про вирішення рішенням суду питання про призначення піклувальника чи опікуна за поданням органу опіки та піклування. Отже, така регламентація відносить до сфери судової юрисдикції та повноважень суду про призначення піклувальників чи опікунів.

При цьому функції опіки та піклування залишаються за органами опіки та піклування, у тому числі щодо осіб, які обмежені у цивільній дієздатності або визнані недієздатними судом. Опіка та піклування правовий інститут, який регулює суспільні відносини, пов`язані з установленням опіки та піклування, здійсненням функцій опіки та піклування та зупиненням опіки та піклування.

Віднесення до компетенції суду встановлення опіки та піклування та призначення опікунів або піклувальників судовим рішенням ставить питання про механізм їх практичного вирішення при розгляді справ про обмеження цивільної дієздатності та визнання фізичної особи недієздатною. Перш за все, виходячи з вимог процесуального законодавства, питання про призначення опікуна або піклувальника входить до предмета судового розгляду як похідне від головних юридичних фактів, що становлять предмет доказування по цих справах. Повноваження суду в цьому відношенні пов`язані з розглядом питання про призначення опікуна або піклувальника на підставі тих пропозицій та висновків по справі, які зроблені органом опіки та піклування як органу спеціальної компетенції, на якого за законом покладені функції опіки та піклування. Виходячи з процесуальних функцій органів опіки та піклування та їх процесуального статусу в цивільному процесі, підстав та процесуальних форм їх участі (ст. 60 ЦПК України), їх подання про призначення конкретної особи опікуном або піклувальником може міститися в окремому документі або письмовому висновку, який робить представник органу опіки та піклування в судовому засіданні.

Подання органу опіки та піклування має оцінюватися судом з точки зору його обґрунтованості і не є обов`язковим для суду.

Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні стосунки між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Таким чином, виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі №751/9572/19 (провадження № 61-3053св21).

Апеляційний суд зауважує, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, проте без доведення передбачених законом умов воно не може бути підставою для призначення опікуна у судовому порядку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фізична особа може бути призначена опікуном лише за її згодою (ч.3 ст. 63 ЦК України), як правильно зазначив апелянт у скарзі. Проте сама по собі вказана обставина не може бути безумовною підставою для призначення опікуном особи, яка, на думку суду, не відповідає вимогам ст. 67 ЦК України.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви в цій частині є правильним.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Копаничук С.Г.

Матківська М.В.