Справа № 149/888/24
Провадження № 22-ц/801/2274/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 рокуСправа № 149/888/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Сала Т. Б.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «РВС Банк»

на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «РВС Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалила суддя Робак М. В.

Рішення ухвалено за відсутності сторін в м. Хмільник Вінницької області

Дата складання повного тексту рішення - 23 вересня 2024 року,

Встановив:

У березні 2023 року АТ «РВС Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, 15 липня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено заяву-договір № 0035635 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до договору сума кредиту становить 30 769,23 грн. строком на 24 місяці.

Крім того, 17 жовтня 2019 року між відповідачем та АТ «РВС Банк» було підписано заяву-договір № 1035635 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до договору сума кредиту становить 20 512, 82 грн. строком на 24 місяці.

Всупереч вимогам заяви-договору ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснювала сплату банку обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитом та відсотків за користування кредитним коштами, у зв`язку з чим станом на 28 лютого 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем за заявами-договорами складає 36 368,85 грн., яку позивач просить сягнути з відповідача разом з судовими витратами.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «РВС БАНК» заборгованість за кредитним договором № 0035635 від 15 липня 2019 року в сумі 1036,7 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «РВС БАНК» судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 69,05 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ «РВС Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовільнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно, за відверто надуманими аргументами, без посилання на будь-яку норму чинного законодавства України, не дослідив умови кредитного договору, який складається з відповідної заяви-договору, паспорту споживчого кредиту та відповідної публічної пропозиції, що були вчасно надані на розгляд суду в порядку та на умовах передбачених процесуальним законом. Отже, мало місце неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, що є підставою для скасування рішення першої інстанції.

Також Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а всі комісії та їх розміри прямо відображені у відповідних виписках по рахунку позичальника, згідно з правилами відповідної публічної пропозиції.

22 жовтня 2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , поданий її представником - адвокатом Виноградським А. П., у якому він просить поновити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. По суті спору просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заявляючи клопотання про поновлення строку адвокат зазначає, що апеляційним судом було встановлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу до 21 жовтня 2024 року, проте апеляційну скаргу відповідач не отримала, а поштове відправлення за № 274 перебуває у поштовому відділені в м. Хмільник. Зазначає, що представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Виноградський А. П. ознайомився з апеляційної скаргою лише 22 жовтня 2024 року, під час ознайомлення з матеріалами справи, за заявою поданою 18 жовтня 2024 року.

Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, якою відкрито провадження у справі та встановлено строк відповідачу на написання відзиву до 21 жовтня 2024 року була надіслана ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку на її адресу зазначену позивачем в позовній заяві та апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 (а. с. 215). При цьому жодної інформації про зміну місця проживання відповідача матеріали справи не містять, а у поданій представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Виноградським А. П. кореспонденції до суду першої інстанції та до апеляційного суду скрізь зазначена аналогічна адреса місця проживання (перебування) відповідача: АДРЕСА_1 .

При цьому у поданій заяві про ознайомлення з матеріалами справи та надання додаткового строку від 18 жовтня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Виноградський А. П. просить надати відповідачу додатковий строк для подання «письмових пояснень», щодо апеляційної скарги АТ «РВС Банк», оскільки станом на дату подання цієї заяви копія апеляційної скарги та додатки до неї відповідачем не отримувалися (а. с. 218).

Отже, судом належним чином виконано свій процесуальний обов`язок, щодо надсилання кореспонденції відповідачу, а строк наданий судом в ухвалі від 10 жовтня 2024 року для написання відзиву є розумним та достатнім з урахуванням складності справи та доводів апеляційної скарги.

Формулювання «надати додатковий строк» не є прямим терміном, визначеним у ЦПК, проте це можливо шляхом продовження або поновлення строку. При цьому у поданому відзиві адвокат просить про поновлення строку на подання відзиву.

Разом з тим, поновленню підлягають процесуальні строки, встановлені законом, а строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу є процесуальним строком, встановленим судом, який може бути продовжено у передбаченому ст. 127 ЦПК України порядку, а тому відзив відповідача ОСОБА_1 , поданий представником Виноградським А. П. слід залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 1035635 про надання банківських послуг (платіжна картка простір). Сума кредиту за договором становить 20 512,82 грн. (а. с. 9)

Додатком № 1 до договору № 1035635 погоджено графік повернення кредиту, відповідно до якого ОСОБА_1 щомісячно із 17 листопада 2019 року до 17 вересня 2021 року мала сплачувати 1639,46 грн. та 17 жовтня 2021 року - 1722,06 грн. (зворот а. с. 9).

Згідно паспорта споживчого кредиту, ОСОБА_1 підтвердила про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що підтверджується її підписом (а. с. 8).

15 липня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 0035635 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Сума кредиту за договором склала 30 769, 23 грн.(а. с. 10).

Додатком № 1 до договору № 0035635 погоджено графік повернення кредиту, відповідно до якого ОСОБА_1 щомісячно із 15 серпня 2019 року до 15 червня 2021 року мала сплачувати 2459,21 грн. та 15 липня 2021 року - 2596,25 грн. (зворот а. с. 10).

З паспорта споживчого кредиту до договору від 15 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що підтверджується її підписом (а. с. 11).

Грошові кошти у сумі 30 000,00 грн. були зараховані АТ «РВС БАНК» 15 липня 2019 року на картковий рахунок відповідача, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а. с. 72-102).

Грошові кошти у сумі 20 000,00 грн. були зараховані АТ «РВС БАНК» 17 жовтня 2019 на картковий рахунок відповідача, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а. с. 19-27, 106-125)

Згідно розрахунку заборгованості за договором № 1035635 заборгованість ОСОБА_1 по кредиту становить 6 958, 12 грн., сума заборгованості за процентами - 1143,29 грн., сума заборгованості по комісії - 4307,66 грн. (а. с. 28-30, 103-105, 161-163).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № 0035635 від 15 липня 2019 року станом на 28 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_1 становить 23 959,78 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту - 19 755,11 грн., сума заборгованості за процентами - 3080,56 грн., пеня за прострочення сплати заборгованості по кредиту - 201,03 грн., сума заборгованості по комісії - 923,08 грн. (а. с. 164-166).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення з ОСОБА_1 комісії не підлягає до задоволення. Тому, оскільки за ОСОБА_1 згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1035635 від 17 жовтня 2019 року, наданого позивачем, рахується заборгованість в сумі 8101,41 грн., а саме 6958,12 грн. - тіло кредиту, 1143,29 грн. - відсотки за користування кредитом (1143,29+6958,12=8101,41 грн.), враховуючи розмір безпідставно стягнутої позивачем комісії в сумі 10 974,28 грн. (10 461,46 грн + 512,82), суд вважає, що заборгованість відповідача перед позивачем за даним договором відсутня. Оскільки за ОСОБА_1 згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0035635 від 15 липня 2019 року рахується заборгованість в сумі 23 036,70 грн., а саме тіло кредиту 19 755,11 грн., відсотки за користування кредитом 3080,56 грн. та пеня 201,03 грн., з урахуванням розміру безпідставно стягнутої позивачем комісії в сумі 22 000,07 грн. (21230,84 + 769,23), суд вважає, що заборгованість відповідача перед позивачем за даним договором становить 1036,7 грн.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки відповідачем підписано заяви-договори № 0035635 від 15 липня 2019 року та № 1035635 від 17 жовтня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір») та паспорти споживчих кредитів, які містять відомості про суму кредиту, розмір встановлених процентів, строк кредитування, порядок погашення заборгованості, то сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, тощо.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про існування зобов`язань відповідача перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність не дослідження умови кредитного договору, який складається з відповідної заяви-договору, паспорту споживчого кредиту та відповідної Публічної пропозиції, та як наслідок неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, апеляційним судом відхиляються оскільки таке твердження скаржника фактично зводиться до незгоди з прийнятим рішенням та трактуванням законодавства на власний розсуд.

Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що в судовому засіданні доведено, що відповідач ознайомлена з умовами укладених нею кредитних договорів № 0035635 від 15 липня 2019 року та № 1035635 від 17 жовтня 2019 року, зокрема щодо строку їх дії, процентної ставки, порядку сплати та наслідків їх не виконання, про що свідчать її підписи не лише у паспортах споживчого кредиту, а також у заявах-договорах про надання банківської послуги та графіках платежів, а тому суд вважає укладеними кредитні договори відповідно до вимог цивільного законодавства.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а всі комісії та їх розміри прямо відображені у відповідних виписках по рахунку позичальника, згідно з правилами відповідної публічної пропозиції.

Проте, з такою позицією позивача не можна погодитись у зв`язку з наступним.

Так, у підписаних відповідачем заявах-договорах № 0035635 від 15 липня 2019 року та № 1035635 від 17 жовтня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, встановлено разову комісію при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту.

Як вбачається з абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, як в заявах-договорах № 0035635 від 15 липня 2019 року та №1035635 від 17 жовтня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), так і в паспортах споживчих кредитів не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговування кредитної заборгованості (списання, зарахування кредитної заборгованості, розрахунково-касові операції, надання консультативних та інформаційних послуг), за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення в заявах-договорах № 0035635 від 15 липня 2019 року та № 1035635 від 17 жовтня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір») щодо встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, а також разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту є нікчемними, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Подібні за змістом висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «РВС Банк» залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
Т. Б. Сало