ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5326/24 Справа № 200/4893/18 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, виділ частки майна у натурі, поділ земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із, уточненим 21 березня 2023 року, позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Сьома ДДНК, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, виділ частки майна у натурі, поділ земельної ділянки, мотивуючи його тим, що його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі було набуто у власність будинок АДРЕСА_1 .

Зазначав, що після смерті батька ОСОБА_5 23 березня 2008 року відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину вказаного будинку, яку було прийнято ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_2 (син), однак, з огляду на те, що ОСОБА_2 було приховано факт набуття у власність батьками вказаного будинку за час знаходження їх у шлюбі, Сьомою ДДНК було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 з невірним визначенням часток спадкоємців ( ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку; ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку).

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , якою за життя було складено заповіт на нього, за яким він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що фактично йому повинно належати 3/4 спірного майна (1/2 частина належна матері у спільному сумісному майні подружжя + 1/4 частина успадкована нею після смерті чоловіка), оскільки відповідачу свідоцтво про право на спадщину після смерті батька на 1/2 частину видано помилково та він повинен був успадкувати не 1/2 частину, а лише 1/4 частину, просив суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Сьомою ДДНК 05 березня 2009 року за реєстровим №4-496 на ім`я ОСОБА_2 в частині спадкування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 шляхом поділу у натурі будинку, господарських будов і споруд, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , надавши йому у власність квартиру АДРЕСА_2 у будинку літ.А-1 згідного першого варіанту будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи №260/261/262/263-22 від 16 грудня 2022 року, що відповідає 64/100 частини в праві на будинок, ринковою вартістю кв. АДРЕСА_2 з надвірними будовами та спорудами на загальну суму 215 150 грн., що на 37 620 грн. менше його ідеальної частини, а саме: надати йому у житловому будинку літ.А-1 квартиру АДРЕСА_2 , площею 31,0 кв.м, яка складається з кімнати 1-4, площею 14,8 кв.м, кімнати 1-5, площею 10,7 кв.м, коридору 1-3, площею 5,5 кв.м; житлову прибудову літ.А1-1 площею 11,7 кв.м, яка складається з кухні 1-1, площею 5,9 кв.м, кімнати 1-2, площею 5,8 кв.м; погріб літ.А1-1, тамбур літ.а1-1, ганок літ.а (зафарбовано жовтим кольором); із господарських будівель та споруд надати йому у власність: літню кухню літ.Б, літню кухню літ.б, вбиральню літ.Г, навіс літ.Р, споруди 3/4; стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію в рахунок вартості майна після поділу у розмірі 37 620 грн.; припинити право спільної часткової власності його та ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали, які використані у будівництві гаражу літ.Д, сараю «И» літ.О, гаражу літ.Л.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був присутнім у нотаріальній конторі і йому не відомо чому нотаріус позбавив його матір права власності на 1/2 частину майна подружжя. Він гадає, що це могло трапитися через приховування відповідачем від нотаріуса того факту, що батьки перебували у шлюбі. Відповідач знав, що отримав частину майна незаконно, тому відчужив його на користь ОСОБА_3 . Вказує на висновок експертизи, який залишено судом без уваги.

03 червня 2024 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залиши його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертають увагу на те, що ОСОБА_4 склала заповіт на позивача саме на 1/2 частину, яку він і отримав. Окремо звертали уваги не пропуск строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченого Сьомою ДДНК 16 жовтня 1973 та зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ 02 листопада 1975 року за реєстровим №234-І42, ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 39/100 частин жилого шлакобетонного будинку, жилою площею 54,5 кв.м, з літньою кухнею Б,б, сараями В,Е, загальною площею 81,4 кв.м, без самовільно побудованого гаража Д, що знаходиться в АДРЕСА_3 , площа земельної дільниці 586 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 29 серпня 1973 року ОСОБА_5 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_3 . Вказане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Бабушкінської районної ради депутатів №127 від 01 серпня 1973 року та договору купівлі-продажу від 25 червня 1968 року.

На підставі копії державного акту на право приватної власності на землю, виданого за рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 18 грудня 1997 року за №1926, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0596 га, що розташована у АДРЕСА_4 .

Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 грудня 2008 року, ОСОБА_5 на праві власності належало домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

З копії спадкової справи №239/2009, заведеної у зв`язку із смертю ОСОБА_5 , вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2009 року, виданого державним нотаріусом Сьомої ДДНК Єремєєвою А.В., ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними господарчими та житловими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 596 кв.м у АДРЕСА_2 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2009 року, виданого державним нотаріусом Сьомої ДДНК Єремєєвою А.В., ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті ОСОБА_5 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0596 га, розташованої в АДРЕСА_4 .

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2009 року, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єремєєвою А.В., ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_5 .

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2009 року, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єремєєвою А.В., ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті ОСОБА_5 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0596 га, розташованої в АДРЕСА_4 .

З копії заповіту від 22 листопада 2012 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_7 , вбачається, що ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною земельної ділянки, розташованих у АДРЕСА_4 .

За договорами дарування від 18 червня 2015 року, посвідченних ПН ДМНО ОСОБА_7 , ОСОБА_2 передав у дар ОСОБА_3 належну йому 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 травня 2017 року, виданого ПН ДМНО ОСОБА_7 , ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті ОСОБА_4 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 травня 2017 року, виданого ПН ДМНО ОСОБА_7 , ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті ОСОБА_4 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0596 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, розташованої у АДРЕСА_4 .

Висновком експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Алістратової Т., ОСОБА_8 , складеного 16 грудня 2022 року, визначено варіанти поділу домоволодіння виходячи з часток сторін у праві спільної власності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_9 суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не було реалізовано право на отримання свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, в тому числі не повідомлено про правовий режим майна, як спільного сумісного майна подружжя, а також не оскаржувалися дії нотаріуса щодо визначення розміру часток, які були успадковані після смерті ОСОБА_5 , заявлені вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом є такими, що не підлягають задоволенню. Посилання позивача з приводу того, що невірно визначені частки у спадковій масі після смерті ОСОБА_5 порушують його права, не заслуговує на увагу, оскільки особами, якими було успадковане майно після смерті останнього, не було висловлено незгоди з розмірами часток отриманими у спадок. Крім того, самим позивачем не було реалізовано право на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто приводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21), від 09 лютого 2022 року у справі №910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі №910/9627/20 (пункт 8.45)).

Згідно зі статтями 1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

До інших випадків, які можуть бути підставами визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за рішенням суду, може належати зокрема: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі №563/1101/19.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №285/2226/20.

З матеріалів справи встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_2 є братами та їхніми батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Батькові позивача та відповідача на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_3 , та земельна ділянка за цією ж адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Після його смерті із спільною заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У заяві вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх чоловік та батько ОСОБА_5 (а.с.136 зворот). Відповідач ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними господарчими та житловими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 596 кв.м у АДРЕСА_2 , та 1/2 частину земельної ділянки. Інші 1/2 частина були успадковані ОСОБА_4 (а.с.144,145).

22 листопада 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла належну їй 1/2 частину будинку з відповідною частиною земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.177).

Тобто, отримавши відповідні свідоцтва ОСОБА_4 жодної незгоди із цим не виказала та склала заповіт на ім`я позивача саме на 1/2 частину спірного майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

18 жовтня 2016 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що все спадкове майно за заповітом (тобто 1/2 частину спірного майна) він приймає (а.с.169). 10 травня 2017 року позивач подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спірного майна. Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спірного майна.

У зв`язку із чим посилання позивача на те, що фактично його матері повинно було належати не 1/2 частина спірного майна, а 1/2 + 1/4, тобто 3/4 частини, саме як підстава для задоволення позову, за встановлених обставин не можуть бути прийняті до уваги.

У зв`язку із чим позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Сьомою ДДНК 05 березня 2009 року за реєстровим №4-496 на ім`я ОСОБА_2 в частині спадкування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнання права власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 шляхом поділу у натурі будинку, господарських будов і споруд, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_6 , надавши йому у власність квартиру АДРЕСА_2 у будинку літ.А-1 згідного першого варіанту будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи №260/261/262/263-22 від 16 грудня 2022 року, що відповідає 64/100 частини в праві на будинок, ринковою вартістю кв. АДРЕСА_2 з надвірними будовами та спорудами на загальну суму 215 150 грн., що на 37 620 грн. менше його ідеальної частини, а саме: надання йому у житловому будинку літ.А-1, квартири АДРЕСА_2 , площею 31,0 кв.м, яка складається з кімнати 1-4, площею 14,8 кв.м, кімнати 1-5, площею 10,7 кв.м, коридору 1-3, площею 5,5 кв.м; житлову прибудову літ.А1-1, площею 11,7 кв.м, яка складається з кухні 1-1, площею 5,9 кв.м, кімнати 1-2, площею 5,8 кв.м; погріб літ.А1-1, тамбур літ.а1-1, ганок літ.а (зафарбовано жовтим кольором); із господарських будівель та споруд надати йому у власність: літню кухню літ.Б, літню кухню літ.б, вбиральню літ.Г, навіс літ.Р, споруди 3/4; стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошової компенсації в рахунок вартості майна після поділу у розмірі 37 620 грн.; припинити право спільної часткової власності його та ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 , до задоволення не підлягають.

Так, дійсно, у висновку будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи №260/261/262/263-22 від 16 грудня 2022 року містяться варіанти поділу спірного майна, виходячи із права власності позивача на 1/2 його частину та відповідачки ОСОБА_3 на 1/2 його частину, втім позивач, уточнивши свої вимоги після отримання висновку експертизи, просив позов задовольнити та здійснити поділ виходячи із 3/4 та 1/4 частин.

З матеріалів справи убачається, що фактично позивач наполягає на тому, що його частка у спільній сумісній власності повинна становити 3/4.

Крім того з висновку експертизи вбачається наявність самочинних споруд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Спірне домоволодіння перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачки ОСОБА_3 , правовий режим якої врегульовано ст.364 ЦК України.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст.358 ЦК України).

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Тобто позивач, у разі відсутності згоди відповідачки ОСОБА_3 , не позбавлений права звернутись із відповідним позовом до неї.

Втім з матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до відповідачки з метою установлення користування спірним майном саме виходячи із його права власності на його 1/2 частину.

Вимоги про визнання за ним право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали, які використані у будівництві гаражу літ.Д, сараю «И» літ.О, гаражу літ.Л. також не можуть бути задоволені.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, не можуть бути прийняті до уваги.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Барильська А.П.

Макаров М.О.